Istenem!
- Mondom: „Úgy sajnálom!" - Ez olyan…
Látod, először nem is néztem…
Oké.
RENDEZŐ / GYÁRTÁSVEZETŐ
Készen állunk?
Szuper! Mielőtt elkezdenénk:
ti mindannyian azért vagytok itt, hogy egyedi hátteretekről meséljetek,
és mindegyikőtöknek van egy sztorija a felnőtté válásról.
Érdekel, milyen lenne,
ha mindannyian meg tudnánk osztani azt a dolgot, amit szégyellünk.
Ha úgy érezzük, tudunk róla beszélni, talán kevésbé éreznénk magunkat egyedül?
És most meglátjuk,
hogy ez így van-e, és hogyan tudunk egymáshoz kapcsolódni ma. És…
- Szuper! - Srácok…
Akkor kezdjük is Vanessával!
Oké, király.
- Vanessa! - Nagyon komoly.
A felnőtté válás olyan összetett.
A felnőtté válás kiszámíthatatlan.
Felnőni esély a világ megváltoztatására.
ELÉG A MENSTRUÁCIÓS SZEGÉNYSÉGBŐL!
A felnőtté válás…
NE ÖLJETEK MEG MINKET!
Miénk a hatalom és a felelősség…
A FEHÉR HÁZ
Megérdemeljük a szót.
- Felnőni… - Viharos.
- Kínos. - Zavarba ejtő.
- Zűrös. - Csodálatos.
- Kötelező. - Megcsináltuk!
TÍZ TÖRTÉNET
A BÁTORSÁGRÓL,
HOGY ÖNMAGAD LEHESS
FELNŐTTÉ VÁLÁS
Felnőtté válásom alatt nagyon negatív önképem volt.
Mindegy, mit csináltam,
sosem tudtam megfelelni a társadalom szépségnormáinak.
Azt mondták, a feketeségem valahogy méltatlanná tesz, hogy nem elég.
Úgy döntöttem, megosztom a történetem,
mert annyira boldogító
őszintének lenni arról, hogy ki vagy, és nem szégyenkezni miatta.
Oké, mit mondjak?
KULTÚRHÁZ
Csapd le, csapó!
Jó!
Most már hivatalos!
Üdv mindenkinek, a nevem Vanessa Aryee! Húsz éves vagyok.
A szüleim, a nővérem, a bátyám és én Ghánából vándoroltunk be az Államokba,
hétéves korom körül.
A szokásos álomért jöttünk,
amiért a sok afrikai bevándorló az országba jött.
GHÁNA
A szüleim jobb oktatást és jobb lehetőségeket akartak nekem.
Már csecsemőkorától fogva…
VANESSA ÉDESAPJA
…láttunk benne valamit.
Bár még kicsi volt, és még csak nem is járt, már beszélt.
Azt mondták: „Nézd ezt a babát!”
VANESSA ÉDESANYJA
„Nem felkel és jár, inkább a földön beszél."
Ahonnan én jöttem, Ghána…
GHÁNA
…a kultúránk annyira gazdag, és sok gyönyörű sötét bőrű embert látni.
A szüleim sok mindent feladtak, hogy ide hozzanak minket.
A legtöbb diplomájuk, meg ilyenek, amit Ghánában szereztek,
nem igazán számított semmit Amerikába érkezve.
Mindent elölről kellett kezdeniük.
Nem igazán voltak elvárásaim. Nem tudtam, mi Amerika.
Miután hazaértek, amerikai filmeket néztek. Disney-t.
Ki is? Arnold Schwarze…
- Schwarzenegger. - Schwa... Schwarzenegger.
Visszatérek!
- A filmek mind akciófilmek voltak. - Chuck Norris és a többiek.
Kicsit kimerítő volt.
LÉZERES FOGFEHÉRÍTÉS
Csomó vadiúj dologgal találkoztam.
Új ételekkel, kultúrával.
Itt van Rock Bottom!
Bár fiatal voltam, így is különös volt.
Én voltam a kis fura afrikai gyerek az iskolában. Azt kérdezték:
„Nektek tényleg elefántok, zsiráfok és tigrisek vannak a kertetekben?"
A szüleim azt mondták: „Mondd, hogy igen!"
- Ahogy kell. - Szóval így is tettem.
Azt mondtam: „Így van."
De még így is kicsit kiközösítve éreztem magam,
mert a kölykök gyakran gonoszak.
Időnként magányos is voltam.
Néhány társa piszkálta, csúnya szavakat tanítottak neki.
Jött, mondta, erre én: „Nem. Ez csúnya szó. Ne mondd ezt!"
ÁLTALÁNOS ISKOLA FELSŐ TAGOZAT
Suliba járni itt kicsit durva volt.
Kezdtem rájönni, ki is vagyok valójában. Úgy tekintettem magamra,
mint aki nemcsak egy diák, hanem ugyanakkor egy lány is,
aki szeretné, ha csinosnak tartanák.
Kezdtem igazán magamba nézni, és nem magamat nézni.
Ki a legszebb a vidéken?
Haja fekete, mint az ében. Bőre fehér, mint a hó.
A médiában nem láttam hozzám hasonló embereket.
Nem láttam sötét bőrű lányokat, sem láttam göndör- vagy dróthajú,
bongyor hajú lányokat. Nem láttam semmi ilyet.
Szóval úgy voltam vele: „Miért nem?"
Hatéves korom óta egyenesíttetem a hajam, mert úgy láttam, a drótszerűen
göndör hajat nem igazán fogadják el, vagy szeretik.
Nem értettem teljesen a rasszizmust, de tudtam, hogy valami nem stimmel.
SZERETEM
Beszélgettem egy fiúval.
Helyes srácnak tartottam.
Arról beszélgettünk, kibe vagyunk belezúgva. Megkérdeztem:
- „Te kibe vagy szerelmes?" - Látod? Belé. Ő az, ott.
- Elhívod randizni? - Nem.
Csak csinosnak tartom.
És szerinted milyen a csinos?
Nem tudom. Te is csinos lennél, ha pár árnyalattal világosabb lennél.
TE IS CSINOS LENNÉL, HA PÁR ÁRNYALATTAL VILÁGOSABB LENNÉL.
Ezzel összezavart. Megbántott.
Ettől a megjegyzéstől már végképp nem szerettem a sötét bőröm.
Ő valahogy újra megerősítette, amit magammal kapcsolatban éreztem,
és ahogy mások gondolatait elképzeltem: „Nem olyan vagyok, akit szépnek tartanak."
Hazajött, és azt kérdeztem: „Valami baj van?" Azt mondta: „Nincs."
De… ez nem vallott Vanessára. Valami biztos történt.
Onnantól nehezebb volt tükörbe nézni a szokásosnál.
Kezdtem nagyon torz képet látni magamról.
Arra is kezdtem rájönni,
hogy a sötét bőrtónusok iránti gyűlölet nagy része a társadalomban gyökerezik.
Nézzenek oda! Gyönyörű vagy sötét bőrű kislány létedre.
Mikor az emberek a sötét bőrről beszéltek, és hogy annak más a fogadtatása,
mindig jött egy megjegyzés félvállról: „Ez már nem így van."
Vagy: „Mi van abban, ha másképp néznek a fehér bőrre? Ízlés dolga."
Akkoriban nem igazán tudtam, hogy mi is az a kolorizmus,
hogy az a rasszizmusban gyökerezett. Így csak azt éreztem:
„Ha ízlés dolga, nem kellene rosszul éreznem magam a bőröm miatt." De így volt.
Néhány dolog, amit mondtál, főleg a jellegzetességekkel kapcsolatban,
olyasmi, amivel sok barna bőrű is képes azonosulni.
Én már hatodikban borotválkoztam,
nehogy túl mexikóinak nézzek ki.
Növeszteni kezdtem a hajam, nem hordtam olyan felsőket,
mint a fehér atléta vagy fehér póló, mert mindenki azt mondogatta:
„Ha ilyeneket hordasz, úgy nézel ki, mint egy szobafestő-mázoló.”
Nem is tudom, srácok, néztétek-e azt a műsort,
- hogy True Jackson VP… - Igen!
Oké. Először, mikor ezt néztem, és láttam Keke Palmert klassz hajjal,
a gyönyörű sötét bőrével, teljesen lenyűgözött.
„Ez hol volt eddig? Miért nincs több ilyen?"
Annyi szépség van a feketeségben.
Elsírom magam, ha eszembe jut, hány évet éltem úgy, hogy ezt nem láttam.
Eljutottam a pontra, hogy azt mondtam: „Oké, a társadalom így ítél a bőrömről.
És ha a világosabb jobb, miért ne lehetnék világos?"
A bőrvilágosítás olyan dolog volt, amit mindig láttam hirdetni a reklámokban.
Gondoltam, ha ennyire dicsérik, akkor ezt nekem is csinálnom kellene.
Tíz.
Bementem a boltba, és még nem tudtam, meg fogom-e venni.
ULTRAVILÁGOS BŐRVILÁGOSÍTÓ KRÉM
De ahogy megláttam, azt hiszem, ez már nem volt kérdés.
Aznap leginkább szorongást, félelmet
és óriási szégyent éreztem, talán egy kis örömmel vegyítve.
Ugyan nem tudtam, mire számítsak, de úgy hittem, talán erre van szükségem.
Bőrfakító krémet használtam körülbelül hat hónapig,
mert annyira szerettem volna világosabb lenni.
Nem igazán hozta meg a kívánt a hatást, csak szürke és fakó lett tőle a bőröm.
Ez olyasmi, amit nagyon szégyellek,
és nem mondtam el soha a szüleimnek. Nem akartam kiborítani őket.
Nem akartam, hogy mérgesek legyenek rám. Azt gondoltam, ez olyan dolog,
amit eltitkolhatok és megúszhatok.
Egyszerűen nem tudtam magam szépnek,
értékesnek látni, az én bőrszínemmel.
Aztán egy sor új bőrprobléma kezdett jelentkezni.
Akkoriban volt, hogy elértem a pubertást,
és cisztás pattanásaim kezdtek kifejlődni. Kicsiben indult,
de fokozatosan egyre rosszabbodott, addig, hogy már csak sírva otthon akartam ülni.
Felkeltem, és az első, amit csináltam…
hogy elfordítottam a fejem fogmosás közben,
mert nem akartam látni magam a tükörben.
Mikor emberekkel találkoztam, nem néztek a szemembe, miközben hozzám beszéltek.
Mindig valahova máshova néztek.
Olyan mélységesen fájt, hogy azt kérdeztem: „Ki vagyok én?"
Amikor idegenekkel találkoztam, nem tudtam a szemükbe nézni.
El akartam takarni az arcomat a hajammal, vagy felhúzni a kapucnimat.
Nem akartam, hogy bárki rám nézzen.
Egyrészt ott volt az, ahogy láttam magam, de még az is, ahogy magam iránt éreztem.
És ha én ilyen szörnyen érzek magam iránt, mit gondolnak velem kapcsolatban mások?
Nagyon negatív önképem volt.
Megjátszottam a magabiztosságot. Megjátszottam, hogy rendben vagyok,
közben nagyon nem voltam. Olyan volt, mint felhúzni egy álarcot.
„Erős vagy, átvészeled."
„Jönnek még jobb napok is." De sose jöttek. „Nem baj, ha sírsz."
Nemcsak a családomban,
de főként a közösségemben láttam azt,
hogy a fekete nők nem sírnak,
és nem engedik magukat sebezhetőnek lenni.
KÖZÉPISKOLA
Határozott döntést hoztam.
Szerettem volna jó tanuló lenni.
Úgy voltam vele, ha már nem lehetek szép, legalább lehetnék jó valami másban.
Mindig azt mondtam magamnak, hogy orvos akarok lenni.
Mikor a szüleim idejöttek,
úgy döntöttek, ápolói munkát keresnek.
És a bátyám, aki nagy inspirációt jelentett nekem,
orvosi egyetemre járt.
DARTHMOUTH EGYETEM
Ők mindig pártolták a kemény munkát,
és hogy dolgozzunk azért, amit akarunk. Mikor megtudtam, hogy felvettek az NYU-ra,
az első dolgom volt felhívni a bátyámat. Ő nagyon drukkolt nekem.
Megkaptam és felvettem a laborköpenyt. Azt mondtam: „Oké, képes vagyok rá."
„Tényleg képes vagyok rá.”
Tulajdonképpen tudatta velünk, hogy orvos akar lenni, mint a bátyja.
A legnehezebb tárgyakat vette fel a NYU-n.
Újból ott volt az a nyomás. Ott volt a szorongató érzés:
„Bármit csinálsz, a legjobbnak kell lenned benne."
Úgy gondolom, azért is éreztem ezt a fajta nyomást,
mert bevándorló gyerekként, a szüleim lényegében mindent feladtak,
hogy ebbe az országba hozzanak. Azt mondtam: „Nem bukhatok el. Bármi lesz,
sikerülnie kell.” Hogy kudarcot valljak, nem is volt opció számomra,
különösen, hogy a laborban sem láttam hozzám hasonló embereket.
Az egyetlen fekete, sőt, fekete nő voltam ott.
Mindig csak ötösöket akartam kapni.
Én akartam lenni a legjobb.
Nem akartam, hogyha meglátnak, tűnődniük kelljen, megérdemlem-e.
Azt akartam, hogy az emberek tudják, kiérdemeltem a helyem itt.
Nem akartam más lenni, mint tökéletes.
Ha a társadalomnak nem vagyok elég,
akkor túl kell kompenzálnom. Nem igazán éreztem magam elégedettnek
a kurzusom alatt. Szerettem a tudományt, az orvosi szakterületet,
de valami nem klappolt.
Beszélgettem valakivel a rasszizmusról és az igazságtalanságról.
Azon tűnődtem: „Mikor fog megváltozni? Mikor lesz jobb?"
Azon gondolkodtam a közösségem kapcsán:
"Mit teszünk mi?" És úgy érzem…
nem tettem meg mindent…
inkább másoktól vártam a megoldást a gyógyulásra.
Szorongást és nyomást éreztem az orvosi szakon.
Nem sok afrikait hallasz olyasmit mondani, hogy „épp terápiára járok”.
Az embereket gyakran lekezelik.
„Nincs is olyan, hogy depresszió. A szorongás csak kitaláció."
Nagyon sok sérelmet és traumát hordozunk magunkban, amit nem dolgoztunk fel.
A világ tele van akadályokkal, de magadnak te vagy a legelső akadály.
Ráébredtem, hogy valamit változtatni kell.
Nem akarom úgy leélni az egész életemet, hogy így érzek magam iránt.
Segítségre volt szükségem. És kiálltam magamért.
Azt mondtam: „Egy fekete női terapeutát szeretnék."
- Helló! - Helló!
- Vanessa, ugye? - Igen.
Olyasvalakit akartam, aki rám figyelt, és értette, mi történt, mi történik velem.
Szóval, mi hozott ma ide?
Össze vagyok zavarodva. Én…
nem vagyok benne biztos, mit is csinálok.
Megpróbáltam kizárni a rossz emlékeket, nem akartam gondolni rájuk,
sem foglalkozni velük.
Át kellett gondolnom mindent, amit eddig oly sokáig elfojtottam.
Milyen más elfoglaltságai…
A legtöbb új probléma a mély szégyenben gyökerezett.
Néha nem is az adott dolog volt a gond, hanem a szégyen, amit miatta éreztem.
Az csak rontott mindenen.
Sokat beszélgettünk a perfekcionizmusomról,
és hogy mindig tökéletes akarok lenni mindenben, amit csinálok.
Rávett, hogy nézzek magamra a tükörben, tegyek fel magamnak bizonyos kérdéseket.
„Mi az, ami inspirál?"
Azok az emberek inspirálnak, akik hitelesek,
elfogadják a bennük lévő jót, rosszat és a csúf dolgokat is.
Azt mondtam: „Bármit megérdemelsz, amit csak akarsz."
Sokszor leültem a tükörhöz, és csak sírtam, miközben mondogattam.
Folyamatosan ismételgettem, közben a könny ömlött a szememből,
mert azt akartam, hogy elhiggyem.
Három-négy hónapig tartott, hogy jobb érzés legyen
magamat nézni a tükörben.
Most már azon dolgozom, hogy ne kritizáljam annyit magam,
és hogy a hibáimat is megtanuljam szeretni.
Minél jobban kezdtem látni magam, minél jobban kezdtem hallani magam,
annál inkább rájöttem, miben áll a szépségem.
Szépnek látom magam kívülről, az már oké.
De eddig nem vettem észre a szívemben lévő jóságot.
Úgy éreztem, nem kellene annyit gyötörni a hajamat.
Ezért meghagytam az afró hajam, és igazán szabadnak éreztem magam.
Húsz éves vagyok, és még soha, soha, soha nem viseltem a természetes hajamat,
mert nem érzem jól magam vele. Mert azt gondoltam
egész életemben, hogy… gusztustalan,
vagy hogy az emberek majd simogatják, mintha egy állat lennék,
ami röhejes. Te hogy csinálod, hogy jól érzed magad vele?
Az első lépés, hogy jól érezzem magam, az volt, hogy ne féljek tőle.
Ezzel kellett kezdenem. Amint megtanultam, hogyan ápoljam, gyönyörű lett.
És tényleg eljutottam arra a pontra, hogy azt mondtam:
„Látom a szépséget a hajamban." És ha egyszer megláttam, azt mondtam:
„Senki nem veheti már el ezt tőlem."
Tanuld meg hogyan szeretheted, hogyan ápold,
és hogy hozhatod ki a legjobbat belőle!
Gyere ide!
Mikor jól érzed magad, és magabiztos vagy,
semmi más nem fogható ehhez az érzéshez.
Tudtam, ha egyszer megérzem ezt a magabiztosságot,
életem hátralevő részében már mindig így érezhetem magam.
Elgondolkodva a közösségemről és a tapasztalataimról,
és általánosságban a fekete emberekről, úgy éreztem, nem hallathatjuk a hangunkat.
Néha írnak a tapasztalatainkról,
de nem mi magunk, és ott van a sok kutatás,
de általában nem sok fekete van az orvosi szakterületen,
vagy vesz részt a kutatásokban. Azt kérdeztem: „Mit tehetnék?"
UCNY DIÁKPORTÁL
VÉGLEGESÍTSD DÖNTÉSED NOV. 11-IG!
Magam akartam lenni a változás, amit látni akartam.
ELFOGAD
Elhatároztam, hogy szakot váltok és áttérek,
mondjuk klinikai pszichológiára.
Kicsit úgy éreztem, hogy feladom az álmomat azzal,
hogy többé nem akarom követni a pályát. Tényleg el kellett gondolkodnom,
és rájöttem, hogy engem nem arra vezet a szenvedélyem.
Tudok embereken segíteni, és gyógyítani akár az orvosok, csak teljesen más módon.
Nem szeretem azt mondani valakinek: „Menj, tedd ezt, mert én ezt akarom!"
Tégy, amit szeretnél, és amit úgy gondolod, meg tudsz tenni.
Az egyik legfontosabb dolog, amiről a fiatal Vanessa hallhatott volna,
a sebezhetőség szépsége.
A szépség abban, hogy megnyílsz emberekkel való beszélgetésekre,
legyen az akár a családod vagy barátok,
ahelyett, hogy próbálod az egész világot a válladon cipelni.
Az egyik legfontosabb dolog volt megtanulni elfogadni önmagam,
és úgy szeretni magam, ahogy vagyok. Istenem, imádom a tükröket!
Szeretem a tükröket, mert olyan sok időt töltöttem el úgy,
hogy nem voltam képes magamra nézni. Most már nagyon szeretem látni magam.
Mert ha magamra nézek, látok mindent, ami itt van, és itt van,
és ez olyan csodálatos dolog.
Ennyi volt.
Hűha!
A FORGATÁS UTÁN EGY HÓNAPPAL
A TERMÉSZETES HAJAM DEBÜTÁL!!!! 20 ÉV UTÁN!!!!!! LÉGY KEDVES
LENYŰGÖZŐ! NYOMJAD, CSAJSZI!
MICSODA VÁLTOZÁS! IMÁDLAK!
ISTENEM, RAJONGOK ÉRTED!
EZ AZ! NAGYON BOLDOG VAGYOK!
TÖRTÉNELMI HAJPILLANAT!
LENYŰGÖZŐ VAGY!
THHRIFT BEKAJÁLTA!!!!
A feliratot fordította: Berkiné Marsi Mariann