Herregud!
-Vent, jeg bare, "Åh, jeg beklager." -Det var så…
Først fulgte jeg ikke med.
Okei.
BRIE LARSON REGISSØR
Er vi klare?
Okei, flott. Så, før vi begynner,
dere er her i dag på grunn av deres unike bakgrunner,
og alle har en historie fra oppveksten å fortelle.
Jeg lurte på hvordan det
er om vi alle kan dele noe som vi synes er skamfullt,
hvis vi føler at vi kan snakke om det, føler vi oss mindre alene?
Så, vi skal se
om det er tilfelle og hvordan vi kan relatere til hverandre i dag. Og…
-Veldig bra. -Dere.
Så, med det, skal vi begynne med Vanessa.
Okei, kult.
-Vanessa! -Seriøst. Seriøst.
Oppveksten er så mange ting.
Oppveksten er uforutsigbar.
Oppveksten kan endre verden.
STOPP MENSTRUELL FATTIGDOM
Oppveksten var…
SLUTT Å DREPE OSS
Vi har makten og ansvar…
DET HVITE HUS
Fortjener å høres.
-Oppveksten er… -Tumultartet.
-Klein. -Forvirrende.
-Rotete. -Vakker.
-Obligatorisk. -Vi klarte det!
10 HISTORIER
OM MOTET
TIL Å VÆRE DEG SELV
I oppveksten hadde jeg et veldig negativt selvbilde.
Uansett hva jeg gjorde,
vil jeg aldri leve opp til samfunnets standarder om hva å være vakker betyr.
Jeg ble fortalt at den mørke huden min var liksom ufortjent, at det ikke var nok.
Jeg bestemte meg for å dele min historie,
fordi det er så mye glede
i å være ærlig om hvem du er og ikke skamme deg over å stå i det.
Okei, hva sier jeg?
KULTURHUS
Andre tagning.
Bra!
Du er offisiell!
Okei. Hei, alle sammen. Mitt navn er Vanessa Aryee. Jeg er 20 år.
Foreldrene mine, søsteren min, broren min og jeg immigrerte fra Ghana til USA
da jeg var syv.
Vi kom for den vanlige drømmen
som mange afrikanske immigranter kommer dit for.
Foreldrene mine ville gi meg en bedre utdanning.
Helt fra hun var spedbarn…
EDWARD VANESSAS FAR
…var hun spesiell.
Selv da hun var liten, før hun kunne gå, snakket hun.
Alle sa, "Se på dette barnet."
REGINA VANESSAS MOR
"Du reiser deg ikke og går, du snakker bare på bakken."
Der jeg kom fra, Ghana…
…kulturen vår er rik, man ser mange vakre mørkhudede folk.
Foreldrene mine ga opp mye for å få oss hit.
De fleste utdannelser og slikt som de hadde i Ghana,
ingenting betød noe når du kom til Amerika.
Du må begynne på nytt.
Jeg hadde ingen forventninger. Jeg visste ikke hva Amerika var.
Hjemme så de på amerikanske filmer. Disney.
Er det Arnold Schwarze...
-Schwarzenegger. -Schwarzenegger.
Jeg kommer tilbake.
-Alle de filmene var action. -Chuck Norris og dem.
Litt overveldende.
LASER TANNBLEKING
Jeg ble møtt av mange helt nye ting.
…maten, kulturen.
Der er Rock Bottom!
Selv om jeg var ung, var det likevel rart.
Jeg var den lille, rare, afrikanske jenta på skolen. Folk kunne si,
"Har dere virkelig elefanter og giraffer og tigere i hagen deres?"
Og foreldrene mine sa alltid, "Si ja."
-Som du skal. -Si, "Ja." Jeg gjorde det.
"Ja, det har jeg."
Men selv da følte jeg meg litt utstøtt,
fordi barn er slemme.
Til tider følte jeg meg ensom.
Noen av… klassekameratene mobbet henne, lærte henne stygge ord å si.
Hun sa det, jeg sa, "'Det er et stygt ord. Ikke si det."
UNGDOMSSKOLEN
Å begynne på ungdomsskolen var litt tøft.
Jeg begynte å bli mer oppmerksom på identiteten min. Så, jeg så meg selv
ikke bare som en elev, men som, du vet, en jente
som ønsker å bli sett som pen.
Jeg begynte å virkelig se på meg selv, og ikke se meg selv.
Hvem er den vakreste av dem alle?
Hår så sort som ibenholt. Hud så hvit som snø.
I media så jeg ikke folk som lignet meg.
Jeg så ingen mørkhudede jenter. Ingen jenter med krøllete hår,
krusete hår, 4C hår. Jeg så ikke noe slik.
Da jeg ikke så det, tenkte jeg, "Hvorfor?"
Jeg har fått håret mitt glattet ut siden jeg var seks, fordi jeg ikke så 4C,
krusete tekstur i hår, bli omfavnet eller bli elsket.
Jeg forsto ikke hele begrepet rasisme, men jeg visste at noe ikke stemte.
JEG ELSKER
Jeg snakket med en gutt.
Jeg syntes at han var søt.
Og vi snakket om forelskelser. Og jeg spurte ham,
-"Hvem er du forelsket i?" -Ser du? Det er hun der.
-Skal du be henne på date? -Nei.
Hun er bare veldig pen.
Vel, hva synes du er pent?
Vet ikke. Du hadde vært pen hvis du var noen nyanser lysere.
DU HADDE VÆRT PEN, HVIS DU VAR NOEN NYANSER LYSERE
Jeg var forvirret. Jeg var såret.
Den kommentaren fikk meg til å mislike den mørke huden min.
Han bare bekreftet måten jeg følte meg
og måten jeg trodde andre så meg, "Jeg er ikke det som anses som vakker."
Hun kom hjem, og jeg sier, "Er det noe galt?" Hun sier, "Nei."
Men… nei, dette er ikke Vanessa, det er noe som skjer.
Det var litt vanskeligere å se i speilet, mer enn vanlig.
Jeg begynte å få et veldig forvrengt syn på meg selv.
Men jeg begynte å innse
at mye av hatet mot mørke hudtoner har dype røtter i samfunnet.
Se på deg! Du er nydelig til å være en mørkhudet jente.
Når folk alltid snakket om mørk hud
og hvordan det ble sett annerledes på,
kom alltid den nonsjalante kommentaren, "Vel, det er ikke slik lenger."
Liksom, "Hva så om hvit hud er sett på en bestemt måte? Det er en preferanse."
Og i den alderen innså jeg egentlig ikke hva "colorism" var,
at det hadde røtter i rasisme. Så, jeg følte bare at,
"Er det en preferanse, bør jeg ikke skamme meg over huden min," men jeg gjorde det.
Noen av tingene du sa om, du vet, å hate trekkene,
det er noe mange brune også kan relatere til.
Personlig, begynte jeg å barbere meg i sjette klasse,
fordi jeg så meksikansk ut.
Jeg begynte å gro ut håret og kunne ikke bruke noen plagg
som en hvit singlet eller hvite t-skjorter og slike ting, fordi alle
sa, "Du ser ut som en som maler hus
når du bruker det."
Første gang, om dere så det programmet,
-True Jackson, VP… -Ja!
Okei. Første gang jeg så det, og jeg så Keke Palmer stylet
og så vakker i den mørke huden sin, tenkte jeg, "Wow!
"Hvor var dette? Hvorfor er det ikke mer av det?"
Det er så mye skjønnhet i svart hud
at det får meg til å gråte, fordi jeg gikk så lenge uten å se det.
Det kom til et punkt hvor jeg tenkte, "Jeg ser hvordan samfunnet ser huden min.
"Og hvis lysere er bedre, hvorfor skal jeg ikke være lys?
Hudbleking er noe jeg alltid har sett promotert i reklame.
Jeg tenkte at hvis de glorifiserte det,
er det noe jeg også bør gjøre.
Ti.
Jeg gikk inn i butikken, uten å vite om jeg skulle kjøpe det.
ULTRALYS HUDBLEKING KREM
Men da jeg så det, tror jeg beslutningen allerede var tatt.
Mye av det jeg følte den dagen var angst, frykt,
og mye skam. Men også litt glede,
fordi jeg ikke visste hva jeg kunne forvente, men kanskje jeg trengte det.
Jeg brukte en hudbleking krem i rundt seks måneder,
fordi jeg så gjerne ville bli lysere.
Det hadde ikke den effekten jeg ville. Det gjorde bare huden min grå,
og det gjorde huden min matt.
Det er noe som er veldig skamfullt for meg,
og jeg fortalte aldri foreldrene mine det. Jeg ville ikke uroe dem.
Jeg ville ikke at de skulle være sinte på meg. Det var noe jeg trodde
jeg kunne skjule og komme unna med.
Jeg kunne bare ikke se meg selv som vakker,
som noe av verdi, med den huden jeg hadde.
Og etter det begynte helt andre hudproblemer for meg.
Rundt den alderen var da jeg begynte å komme i puberteten,
og jeg begynte å utvikle cystisk akne. Det begynte smått,
men ble gradvis verre, til et punkt hvor jeg satt hjemme og gråt.
Jeg våknet opp, og det første jeg gjorde var…
å snu hodet når jeg pusset tennene,
jeg ville ikke se meg selv.
Folk så meg ikke i øynene når de snakket med meg.
De så på alt annet.
Det såret meg virkelig, til et punkt hvor jeg tenkte, "Hvem er jeg?"
Når jeg møtte fremmede, kunne jeg ikke møte blikket deres.
Jeg ville dekke ansiktet mitt med håret mitt, eller trekke opp genseren.
Jeg ville ikke at folk så på meg.
Det var bare ikke måten jeg så meg selv.
Det var måten jeg følte meg.
Og hvis jeg føler meg så ille, hva tenker andre om meg?
Jeg hadde et veldig negativt selvbilde.
Jeg forfalsket selvtillit. Jeg latet som det gikk bra,
når det ikke gjorde det. Det var alltid, "Ta på et modig ansikt."
"Du er sterk, du takler det.
"Det kommer bedre dager," men det var aldri, "Det går bra å gråte."
Liksom… Og det kom ikke bare fra familien min.
Det kom fra samfunnet mitt.
Jeg så ikke mange svarte damer gråte,
og ha det greit med å være sårbare.
VIDEREGÅENDE
Så, jeg hadde tatt en beinhard avgjørelse.
Jeg skulle være veldig flink på skolen, fordi hvis jeg ikke kunne være vakker,
kunne jeg mestre noe annet.
Jeg sa alltid til meg selv at jeg skulle bli lege.
Da mine foreldre kom hit,
var jobbene de gikk etter for å bli sykepleiere.
Og broren min, som var en stor inspirasjon for meg,
gikk på medisinstudiet.
De var alltid forkjempere for å jobbe hardt,
og å jobbe for det du vil. Da jeg fant ut at jeg fikk plass på NYU,
ringte jeg broren min med en gang. Og han var så glad på mine vegne.
Jeg fikk labfrakken og tok den på, og tenkte, "Okei, jeg gjør det."
Jeg skal faktisk gjøre det."
Hun sa til oss at hun ville bli lege, akkurat som broren sin.
Så, hele veien valgte hun noen av de vanskeligste fagene på NYU.
Igjen var det press. Angsten for at,
"Hva enn du gjør, må du være best."
Og jeg at tror mye av det hadde noe med presset du føler
som immigrantbarn, fordi foreldrene dine ga fra seg alt
for å ta deg med til et nytt land. Jeg tenkte, "Jeg kan ikke feile. Uansett,
"må jeg lykkes." Å mislykkes var ikke et alternativ for meg,
spesielt når jeg ikke så noen i laben som lignet på meg.
Å være den eneste svarte, ikke minst en svart kvinne.
Så, jeg ville alltid få toppkarakterer.
Jeg ville være den beste eleven.
Jeg ville ikke at folk skulle lure på om jeg fortjente å være der.
Jeg ville la folk vite at jeg gjorde meg fortjent til plassen min.
Jeg ville ikke være noe annet enn perfekt.
Når samfunnet ikke ser på meg som noe som er… nok,
Må jeg overkompensere. Jeg følte meg ikke tilfreds
i emnearbeidet. Jeg hadde alltid elsket forskning og det medisinske feltet,
men det var noe som ikke stemte.
Jeg hadde en samtale med noen om systematisk rasisme og urett.
Og jeg tenkte, "Når skal det endres? Når skal det bli bedre?"
Og jeg tenkte på samfunnet mitt som en helhet, liksom,
"Hva er det vi gjør?" Ikke sant? Og jeg føler at…
en ting jeg ikke gjorde…
som jeg alltid sa, "Hvorfor gjør ikke andre folk det?" Er å lege meg selv.
Jeg følte mye angst og press i majoren min.
Spesielt som afrikansk,
hører du ikke at folk sier, "Jeg skal til psykolog."
Folk blir ofte skydd.
"Depresjon er ikke ekte. Angst er ikke ekte."
Vi har så vondt og så mange traumer i oss selv som vi ikke adresserer.
Ja, det er mange ting ute i verden som er hindringer, men
du er din første hindring.
Jeg begynte å innse at noe må endres.
Jeg vil ikke gå gjennom hele livet med denne følelsen om meg selv.
Jeg trengte hjelp. Og jeg talte for meg selv.
Og sa, "Jeg vil ha en svart, kvinnelig psykolog."
-Hei. -Hei.
-Vanessa. Riktig? -Ja.
Jeg ville ha noen som så meg,
og forsto meg, og forsto opplevelsene mine.
Så, hvorfor har du kommet hit i dag?
Jeg er bare litt forvirret nå. Jeg er…
ikke helt sikker på hva jeg gjør.
Jeg prøvde å utestenge negative minner, ville ikke tenke på dem.
Ville ikke møte dem.
Jeg måtte sitte med alt jeg hadde presset tilbake så lenge.
Hvilke andre aktiviteter…
Mange av de yngre problemene hadde røtter i så mye skam.
Noen ganger var det ikke problemet i seg selv, det var skammen jeg følte.
Det gjorde bare alt verre.
Vi snakket mye om perfeksjonisme,
og å alltid ville være perfekt i alt jeg gjorde.
Hun ba meg se meg selv i speilet og stille meg selv bestemte spørsmål.
"Hva er noen ting som inspirerer deg?"
Jeg blir inspirert av folk som er ekte,
og de omfavner sitt gode, og sitt dårlige, og sitt stygge.
Jeg kunne si, "Du fortjener hva enn du vil i dag."
Noen ganger satt jeg bare i speilet og gråt, selv mens jeg sa det.
Jeg fortsatte å si det mens tårene strømmet ned ansiktet,
fordi jeg ville at jeg skulle tro på det.
Det tok tre-fire måneder å komme til et bedre sted
når det gjaldt å se i speilet.
I dag tror jeg at jeg kan jobbe med å ikke kritisere meg selv,
og gjøre feil, men lære å elske dem likevel.
Jo mer jeg begynte å se meg selv, jo mer begynte jeg å høre meg selv,
og innse hvor skjønnheten min var.
Fordi, ja. Jeg er vakker på utsiden og det er flott, samme det.
Men jeg tror ikke at jeg egentlig la merke til hjertet mitt.
Jeg følte ikke for å manipulere håret mitt så mye.
Så, jeg viste fram afroen, og følte meg veldig fri.
Jeg er 20 og jeg har aldri gått ut med det naturlige håret mitt…
…fordi jeg ikke er komfortabel. Jeg ble lært
gjennom hele livet at det… Det er enten ekkelt,
ellers vil folk klappe det som jeg er et dyr,
som er tåpelig. Liksom, hvordan får du den gode dagen?
Mitt første steg for å få den gode dagen var å ikke være redd for det.
Jeg måtte begynne der. Da jeg lærte å ta vare på det, blomstret det.
Og det fikk meg til punktet hvor jeg tenkte,
"Jeg kan se skjønnhet i håret mitt." Og da jeg så det, tenkte jeg,
"Ingen andre skal ta det vekk fra meg."
Lær å elske det, ta vare på det,
og lær hvordan du kan gjøre det best mulig.
Kom hit.
Når du føler deg komfortabel og trygg på hvem du er,
er ingenting som den følelsen.
Jeg visste at når jeg følte den tryggheten,
kunne jeg gå resten av livet med den følelsen.
Når jeg tenkte på samfunnet mitt og erfaringene mine,
og svarte folk generelt, følte jeg at stemmene våre ble utelatt.
Noen ganger blir erfaringene våre skrevet om,
men de skrives ikke om av oss, og det er all forskningen som gjøres,
og ofte er det ikke mange svarte folk på feltet,
eller som gjør forskningen. Jeg tenkte, "Hva kan jeg gjøre?"
SVAR INNEN 11. NOVEMBER JA - NEI
Jeg ville være forskjellen som jeg ville se.
JA
Jeg bestemte meg for å bytte major og gå over til
klinisk psykologi.
Jeg følte litt at jeg ga opp en drøm,
på den måten at jeg ikke ville følge det sporet lenger. Jeg måtte tenke godt på det
og innse at det ikke var dit lidenskapen min ledet meg.
Jeg kunne hjelpe folk og helbrede slik leger gjør, på en helt annen måte.
Jeg liker ikke å si til noen, "Gå og gjør dette fordi jeg vil det."
Gjør det du vil gjøre og hva enn du tror du kan.
En av de viktigste tingene unge Vanessa kunne hørt
var det vakre i sårbarhet.
Det vakre i å åpne deg for å snakke med folk,
enten det er med familien eller venner,
i stedet for å prøve å holde hele verden på skuldrene dine.
En av de viktigste tingene var å lære å akseptere meg selv,
og elske meg selv som jeg er. Herregud, jeg elsker speil.
Jeg elsker speil fordi jeg gikk så lenge
uten å kunne se på meg selv. Jeg liker å se meg selv nå.
Fordi når jeg ser meg selv, ser jeg alt som er her inne og her inne,
og det er en vakker ting.
Det var alt.
Wow.
EN MÅNED ETTER FILMING
SOFIAONGELE NATURLIG HÅR DEBUT! 20 ÅR SENERE!
EVERYDAY_GA NYDELIG, DU ROCKER DET
SOFIAONGELE @EVERYDAY_GA DU ENDRET MEG!
ATHENA.NAIR HERREGUD, BESATT AV DEG
BRIELLESLOCKER JEG ER SÅ GLAD
STORT ØYEBLIKK I HÅRREISEN!
CLAREDELLAVALLE NYDELIG
THHRIFT EIER DET!
Tekst: Maren Næss