Dumnezeule!
- Mi-am cerut scuze… - A fost atât de…
La început, nu vedeam…
Bine.
REGIZOR/PRODUCĂTOR EXECUTIV
Deci, suntem gata?
Perfect. Așadar, înainte de a începe…
Vă aflați aici pentru că aveți un trecut special
și fiecare aveți de spus o poveste despre maturizare.
M-am întrebat cum ar fi
dacă am putea împărtăși ce ne face să ne fie rușine,
dacă am putea discuta despre asta… Oare ne-am simți mai puțin singuri?
Așadar, urmează să vedem
dacă așa este și cum ne putem raporta unii la ceilalți. Și…
- Bine! - Toți!
Acestea fiind spuse, vom începe cu Vanessa.
Bine. Super!
- Vanessa! - Serios!
Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
E șansa de a schimba lumea.
FĂRĂ SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
Maturizarea a fost…
NU NE MAI UCIDEȚI
Avem puterea și obligația…
CASA ALBĂ WASHINGTON
Merităm să fim auzite.
- Maturizarea e… - Tumultuoasă.
- Jenantă. - Derutantă.
- Haotică. - Frumoasă.
- Obligatorie. - Am reușit!
ZECE POVEȘTI
DESPRE CURAJUL
DE A FI TU ÎNSUȚI
DEVENIND ADULT
Pe măsură ce creșteam, aveam o stimă de sine foarte scăzută.
Orice aș fi încercat,
nu mă puteam încadra în standardele de frumusețe ale societății.
Mi se spunea că eram nevrednică și subestimată pentru că eram de culoare.
M-am hotărât să-mi spun povestea
fiindcă îți aduce multă fericire
când ești onest cu tine însuți și nu ți-e rușine să-ți asumi asta.
Ce trebuie să spun?
Cincisprezece C,
dubla a doua.
Bun!
Ești tare!
Bună, tuturor! Numele meu este Vanessa Aryee. Am 20 de ani.
Părinții mei, sora, fratele meu și eu am imigrat din Ghana în Statele Unite
când aveam șapte ani.
Ne-a adus aici visul obișnuit
pentru care mulți imigranți africani au venit în țară.
Ai mei își doreau să am educație și șanse mai bune.
Încă din fragedă pruncie…
TATĂL VANESSEI
…era altfel.
Când era mică și nici nu putea merge, începuse să vorbească.
Toți ziceau: „Uită-te la ea!”
MAMA VANESSEI
„Nu te ridici să mergi, dar vorbești așezată pe jos.”
Țara de unde provin, Ghana…
…are cultură bogată și oameni frumoși cu pielea întunecată.
Părinții mei au sacrificat multe ca să ne aducă aici.
Diplomele pe care le aveau în Ghana
n-au mai fost valabile când au venit în America.
Au luat-o de la zero.
N-aveam nicio așteptare. Nu știam cum e în America.
Acasă se uitau la filme americane. Disney…
La Arnold Schwarze…
Schwarzenegger.
Mă voi întoarce!
- Și filmele de acțiune. - Chuck Norris și restul.
A fost copleșitor.
ALBIRE DINȚI CU LASER
Am dat peste multe lucruri noi…
…mâncarea, cultura…
L-a pus la pământ!
Deși eram mică, tot mi se părea ciudat.
Eram micuța africană ciudată din școală. Oamenii mă întrebau:
„Voi chiar aveți elefanți, girafe și tigri în grădina casei?”
Ai mei spuneau să zic că da.
- Normal. - „Zi-le că da”. Așa ziceam.
Le ziceam: „Da, avem.”
Dar chiar și așa, mă simțeam mereu ostracizată,
căci copiii sunt răi.
Uneori mă simțeam singură.
Unii colegi o hărțuiau, o învățau să spună cuvinte urâte.
Venea acasă și îi spuneam: „Ăsta e un cuvânt urât. Nu-l spune!”
GIMNAZIU
Când am început gimnaziul, a fost un pic dificil.
Începusem să fiu mai conștientă de identitatea mea. Mă vedeam
nu ca pe o elevă, ci ca pe o fată
care vrea să fie considerată drăguță.
Am început să mă privesc și nu mă vedeam pe mine.
Cine-i mai frumoasă dintre toate?
Părul negru ca abanosul, pielea albă ca zăpada.
Când citeam presa, nu vedeam oameni ca mine.
Nu vedeam fete cu pielea neagră sau fete cu părul creț,
cu păr afro sau încrețit. Nu vedeam așa ceva.
Pentru că nu vedeam, m-am întrebat: „de ce”?
Îmi întind părul de la șase ani, căci n-am prea văzut ca părul încrețit
sau afro să fie acceptat sau îndrăgit.
Nu înțelegeam bine ideea de rasism, dar știam că ceva era în neregulă.
EU IUBESC
Odată vorbeam cu un băiat.
Mi se părea drăguț.
Vorbeam despre cine ne place. L-am întrebat:
- „Ție de cine îți place?” - O vezi pe cea de acolo? De ea.
- O să-i ceri o întâlnire? - Nu.
Doar cred că e drăguță.
Ce consideri tu drăguț?
Nu știu. Tu ai fi drăguță dacă ai avea pielea mai deschisă.
AI FI DRĂGUȚĂ DACĂ AI AVEA PIELEA MAI DESCHISĂ
Eram derutată. Mă simțeam jignită.
Spusele lui m-au făcut să nu-mi placă pielea mea întunecată.
Într-un fel îmi confirma cum mă vedeam eu,
dar și cum credeam că mă văd ceilalți: „Nu sunt privită drept frumoasă.”
Venea acasă și o întrebam dacă are ceva, iar ea zicea că nu.
Dar nu era Vanessa, așa cum o știam, ceva se întâmpla.
Îmi era mai greu ca de obicei să mă privesc în oglindă.
Am început să am o imagine foarte deformată despre mine.
Am început să-mi dau seama
că ura pentru pielea închisă la culoare e adânc înrădăcinată în societate.
Uite ce drăguță ești, pentru o fată cu tenul închis la culoare!
Când se discută despre tenul închis la culoare
și despre faptul că e privit diferit,
mereu se repede cineva să zică: „Acum nu mai este așa.”
„Ce dacă tenul alb e privit într-un anumit fel? E o preferință.”
La acea vârstă nu știam ce este discriminarea de culoare închisă,
care provenea din rasism. Așa că-mi ziceam:
„Dacă e o preferință, n-ar trebui să mă simt prost.” Dar mă deranja.
Cred că în cele spuse de tine, cum că-ți urai trăsăturile,
se regăsesc mulți dintre cei cu tenul închis.
Eu, de exemplu, am început să mă bărbieresc într-a șasea,
fiindcă arătam prea a mexican.
Mi-am lăsat părul lung și nu purtam unele haine,
precum maiouri sau tricouri albe, căci toată lumea
mi-ar fi zis: „Arăți ca un zugrav
când te îmbraci așa.”
Prima dată când… Ați văzut cumva serialul ăsta…
- True Jackson VP… - Da!
Prima dată când l-am văzut, și am văzut-o pe Keke Palmer elegantă
și atât de frumoasă cu tenul ei închis, am rămas cu gura căscată.
„Unde a fost până acum? De ce nu sunt mai multe?”
E atâta frumusețe în a fi de culoare,
încât mă face să plâng când mă gândesc că atâta amar de ani nu am văzut asta.
Ajunsesem să înțeleg cum îmi percepea societatea tenul.
„Dacă e mai bine cu tenul deschis, ia să mi-l albesc și eu!”
Am văzut că albirea tenului era promovată în reclame.
M-am gândit că, dacă tot laudă asta,
atunci trebuie să o fac și eu.
Zece.
Am intrat în magazin fără să fiu conștientă că o voi cumpăra.
CREMĂ DE ALBIRE A TENULUI
Dar, când am văzut-o, părea că decizia fusese deja luată.
În ziua aceea am simțit multă neliniște, teamă
și multă rușine. Dar și un strop de bucurie,
fiindcă nu știam la ce să mă aștept, dar poate era ceea ce-mi trebuia.
Am folosit o cremă de albire a tenului timp de șase luni,
fiindcă eram disperată să am pielea mai deschisă.
N-a avut efectul pe care-l voiam. Mi-a făcut pielea cenușie
și tenul părea mătuit.
M-a făcut să-mi fie foarte rușine,
și nu le-am spus niciodată părinților. N-am vrut să-i supăr.
N-am vrut să se înfurie pe mine. A fost ceva cu care credeam
că pot să scap neprinsă.
Nu mă puteam vedea ca fiind frumoasă
sau demnă de ceva, din cauza tenului meu.
După asta, tenul a început să-mi facă tot felul de probleme.
În jurul acelei vârste am intrat la pubertate
și a început să-mi apară acnee chistică. A început pe alocuri,
dar s-a extins tot mai mult, până am ajuns să stau în casă, plângând.
Mă trezeam și primul lucru pe care-l făceam era…
…să-ntorc capul când mă spăl pe dinți,
să nu mă văd în oglindă.
Când vorbeam cu oameni, aceștia nu se uitau în ochii mei.
Se uitau la cu totul altceva.
Sufeream atât de rău, încât ajunsesem să mă întreb cine sunt.
Dacă întâlneam un străin, nu puteam să-l privesc în ochi.
Voiam să-mi acopăr fața cu părul sau să-mi pun gluga în cap.
Nu voiam să se uite oamenii la mine.
Nu era vorba doar de cum mă vedeam eu.
Ci cum mă simțeam în pielea mea.
Dacă eu mă simt atât de prost, ce cred ceilalți despre mine?
Aveam o stimă de sine foarte scăzută.
Mă prefăceam că sunt sigură pe mine, că mă simt bine,
dar nu eram deloc așa. Mă forțam mereu să par curajoasă.
„Ești puternică, o să faci față.”
„Vor veni zile mai bune.” Dar niciodată nu mi-am permis să plâng.
Nici măcar nu venea dinspre familia mea.
Venea mai ales dinspre comunitate.
Nu prea văzusem multe femei de culoare plângând
și dându-și voie să fie vulnerabile.
LICEU
Astfel, am luat o hotărâre fermă.
Voi fi foarte bună la școală, pentru că, dacă nu puteam fi frumoasă,
măcar să fiu bună la altceva.
Dintotdeauna mi-am spus că voi deveni doctor.
Când au venit aici,
părinții mei au ales cariera de asistenți medicali.
Iar fratele meu, care a fost un exemplu pentru mine,
s-a dus la medicină.
UNIVERSITATEA DARTMOUTH
Dintotdeauna au fost adepții muncii intense
pentru a obține ce dorești. Când am aflat că am intrat la NYU,
mai întâi mi-am sunat fratele. A fost fericit pentru mine.
Când am îmbrăcat halatul alb mi-am zis: „Gata, am reușit!”
„Chiar am reușit!”
Ne-a anunțat că voia să se facă doctor, la fel ca fratele ei.
Așa că și-a ales cele mai grele materii la NYU.
Și iarăși resimțeam acea presiune. Era teama că,
orice aș face, trebuie să fiu cea mai bună.
Mare parte are legătură cu presiunea pe care o resimți
când ești copil de imigrant, căci părinții tăi au renunțat la tot
ca să te aducă în această țară nouă. Îmi ziceam: „Nu pot eșua. Orice aș face,
trebuie să reușesc.” Pentru mine, eșecul era exclus,
mai ales când în laborator nu văzusem oameni ca mine.
Eram singura persoană de culoare, și mai ales singura femeie de culoare.
Așa că mi-am dorit să iau mereu numai note maxime,
să fiu studentă eminentă.
N-am vrut ca oamenii să se întrebe dacă meritam să mă aflu acolo.
Am vrut să se știe că mi-am câștigat locul acolo.
Mi-am dorit să fiu perfectă.
Dacă societatea nu mă privește ca fiind îndeajuns de bună,
trebuie să fac eforturi suplimentare. Nu prea mă simțeam împlinită
în timpul cursurilor. Mi-a plăcut știința, m-a atras domeniul medical mereu,
dar ceva nu era în regulă.
Avusesem o discuție cu cineva despre rasism și nedreptăți sistematice.
M-am gândit: „Când se va schimba ceva? Când va fi mai bine?”
Apoi m-am gândit la comunitatea mea ca întreg și m-am întrebat:
„Noi ce facem?” Înțelegi… Am simțit că…
un lucru anume nu făceam…
Ceva ce mă întrebam de ce nu o fac și alții… Să mă vindec singură.
La specializare am fost tensionată și sub presiune.
În special ca africană,
nu prea auzi ca ceilalți să meargă la psiholog.
Adesea, oamenii sunt respinși.
„Depresia nu e ceva real. Anxietatea nu e ceva real.”
Purtăm în suflet multă suferință și traume pe care le nesocotim.
Da, în lume există multe piedici,
dar prima piedică ești tu.
Am început să-mi dau seama că ceva trebuia să se schimbe.
Nu voiam să trec prin viață având acea părere despre mine.
Aveam nevoie de ajutor și mi-am pledat singură cauza.
Am spus: „Vreau un psiholog femeie, de culoare.”
- Bună! - Bună!
- Vanessa? - Da.
Am vrut să fie cineva care să mă vadă,
să mă înțeleagă și să înțeleagă prin ce treceam.
Ce te aduce aici?
Sunt un pic derutată în prezent. Eu…
nu prea știu exact ce fac.
Mi-am reprimat amintirile negative ca să nu mă gândesc la ele,
nu voiam să le confrunt.
Fusesem nevoită să trăiesc mult timp cu tot ce reprimasem.
Deci, ce alte activități…
Multe dintre problemele mai vechi proveneau din rușinea intensă.
Uneori nici nu contase problema în sine, ci rușinea pe care o resimțisem eu.
Rușinea înrăutățise totul.
Am vorbit despre perfecționismul meu,
cum voiam eu să fiu perfectă în orice aș fi făcut.
M-a pus să mă uit în oglindă și să-mi pun anumite întrebări.
„Care sunt lucrurile care te inspiră?”
Mă inspiră oamenii care sunt sinceri,
care-și acceptă și părțile bune, și pe cele rele și întunecate.
Îmi spuneam: „Meriți orice îți dorești astăzi.”
Uneori plângeam în fața oglinzii, chiar în timp ce o spuneam.
Continuam să o spun, cu lacrimile șiroindu-mi pe obraji,
pentru că voiam să cred în ce spuneam.
Mi-a luat trei, patru luni să mă simt mai bine
când trebuia să mă văd în oglindă.
Acum, cred că pot să mă înfrânez să nu mă mai critic singură
și pot să fac greșeli pe care învăț să mi le asum.
Cu cât mă vedeam mai bine, cu atât mă auzeam mai bine,
și îmi dădeam seama unde se ascundea frumusețea mea.
Fiindcă, da, sunt frumoasă și la exterior, ceea ce e grozav.
Dar nu cred că luasem în seamă sufletul meu.
Nu am mai simțit nevoia să-mi aranjez atât părul.
Mi-am etalat coafura afro și m-am simțit foarte liberă.
Am 20 de ani și absolut niciodată nu am purtat părul natural…
…fiindcă am fost jenată. Am fost învățată
toată viața mea că e… Ori e dezgustător,
ori oamenii îl ating de parcă aș fi un animal,
ceea ce e penibil. Cum reușești să te simți în largul tău?
Primul pas pe care l-am făcut a fost să nu mă mai tem de el.
De acolo am început. Când am învățat să am grijă de el, a înflorit.
Și am ajuns în punctul în care mi-am zis:
„Pot să văd frumusețea părului meu.” Odată ce am văzut-o, mi-am zis:
„Nu-m va mai răpi nimeni asta.”
Învață să-l iubești, să ai grijă de el
și învață să profiți la maximum de el!
Vino încoace!
Când te simți în largul tău și ai încredere în tine,
e un sentiment unic pe lume.
Am știut că, odată ce am căpătat acea încredere,
așa voi continua să mă simt tot restul vieții mele.
Gândindu-mă la comunitatea și experiențele mele,
la cei de culoare, în general, am senzația că suntem excluși.
Uneori experiențele noastre sunt descrise,
dar nu de către noi. S-au făcut multe studii
și, adesea, nu sunt prea mulți oameni de culoare în domeniu
sau care să fi făcut acele studii. M-am întrebat ce aș putea face.
ACCES STUDENȚI UCNY
FINALIZEAZĂ PÂNĂ PE 11 NOIEMBRIE ACCEPTĂ - REFUZĂ
Am vrut să fiu schimbarea pe care voiam să o văd.
ACCEPTĂ
Am hotărât să-mi schimb specializarea și să trec
la psihologia clinică.
Am avut oarecum senzația că renunțam la un vis,
pentru că nu mai voiam să merg pe acea cale. M-am gândit serios
și mi-am dat seama că pasiunea mă îndrepta altundeva.
Aș putea să ajut și să vindec oameni la fel ca un doctor, dar cu alte mijloace.
Nu-mi place să oblig pe cineva să facă ceva, doar fiindcă așa vreau eu.
Fă ce dorești și orice crezi că poți face!
Micuța Vanessa ar fi putut auzi ceva foarte important,
și anume, că vulnerabilitatea e frumoasă.
E frumos să te deschizi pentru a vorbi cu oamenii,
cu familia sau cu prietenii tăi,
în loc de a încerca să duci povara lumii pe umerii tăi.
A fost extrem de important să învăț să mă accept pe mine însămi
și să mă iubesc așa cum sunt. Doamne, iubesc oglinzile!
Iubesc oglinzile pentru că am petrecut atât de mult timp
nefiind în stare să mă privesc. Acum îmi place să mă văd.
Când mă privesc, văd tot ce e în inimă și în minte,
și este ceva minunat.
Atât.
Uau!
LA O LUNĂ DUPĂ FILMĂRI
DEBUTUL PĂRULUI MEU ALB! DUPĂ 20 DE ANI! AVEȚI MILĂ!
ABSOLUT FANTASTIC! BRAVO FATĂ!
TU M-AI SCHIMBAT! TE ADOR
DUMNEZEULE! SUNT LEȘINATĂ DUPĂ TINE
CUM? DA! SUNT FOARTE FERICITĂ!
#MAGIAFETEIDECULOARE #ÎNCREDEREÎNPĂR
EȘTI SUPERBĂ
PRIETENA MEA
Subtitrarea: Mirela Matei