Herregud!
-Jag bara: "Förlåt mig." -Det var så…
Först tittade jag inte...
Okej.
Är vi redo?
Okej, toppen. Innan vi börjar:
Ni är alla här idag på grund av era unika bakgrunder.
Ni har alla en historia att berätta om att växa upp.
Jag har undrat hur det vore
om vi alla kunde dela med oss av det vi anser skamligt.
Om vi kände att vi kunde prata om det, skulle vi känna oss mindre ensamma då?
Så vi ska bara se
om det är så och hur vi kan relatera till varandra idag.
-Bra. -Ja.
Med det sagt, börjar vi med Vanessa.
Okej.
-Vanessa! -Allvarligt.
Att växa upp är många saker.
Att växa upp är oförutsägbart.
Det är en chans att förändra världen.
FÅ SLUT PÅ FATTIGDOM UTAN RÄTTVISA INGEN RO
Att växa upp var…
SLUTA DÖDA OSS
Vi har makten och ansvaret…
VITA HUSET WASHINGTON
Vi förtjänar att höras.
-Att växa upp är... -Omtumlande.
-Pinsamt. -Förvirrande.
-Rörigt. -Underbart.
-Ett måste. -Vi gjorde det!
10 BERÄTTELSER
OM MODET
ATT VARA SIG SJÄLV
När jag växte upp, hade jag en negativ syn på mig själv.
Oavsett vad jag gjorde
kunde jag inte leva upp till samhällets skönhetsnorm.
Jag fick höra att mitt svarta jag inte var förtjänt, inte räckte till.
Jag bestämde mig för att dela min historia
för det ligger så mycket lycka i
att vara ärlig med vem man är och inte skämmas för att stå för det.
Okej. Vad ska jag säga?
15 Charlie, tagning två.
Bra!
Du är officiell!
Okej. Hej, allesammans. Jag heter Vanessa Aryee. Jag är 20 år.
Mina föräldrar, min syster, min bror och jag emigrerade från Ghana till USA
när jag var sju år.
Vi sökte den vanliga drömmen
som lockar många afrikanska invandrare till landet.
Mina föräldrar ville ge mig bättre utbildning och bättre möjligheter.
Redan som liten...
EDWARD VANESSSAS PAPPA
...såg vi nåt hos henne.
Redan när hon var liten, innan hon kunde gå, pratade hon.
Alla sa: "Se på detta barn."
REGINA VANESSAS MAMMA
"Du reser dig inte upp och går. Du sitter hellre på marken och pratar."
Där jag kommer i från i Ghana...
...har vi en rik kultur och man ser så många vackra, mörkhyade personer.
Mina föräldrar offrade mycket för att ta oss hit.
Deras examen och sånt som de hade i Ghana
gällde inte när de kom till USA.
Man får börja om från början.
Jag hade inga förväntningar. Jag visste inte vad USA var för nåt.
Där hemma såg de alltid på amerikanska filmer, Disney.
Är det Arnold Schwarze...
-Schwarzenegger. -Schwarzenegger.
Jag kommer tillbaka.
-Det var alltid actionfilmer. -Chuck Norris och övriga.
Det överväldigade.
LASERTANDBLEKNING
Jag stod inför många nya saker.
Maten. Kulturen.
Där har vi Rock Bottom!
Även om jag var ung, var det märkligt.
Jag var den udda, afrikanska ungen i skolan. Folk bara:
"Har ni verkligen elefanter, giraffer och tigrar på er bakgård?"
Mina föräldrar sa alltid: "Säg att vi har det."
-Som sig bör. -Jag gjorde som de sa.
Jag sa: "Ja, det har jag."
Men jag kände mig ändå utanför
för barn är elaka.
Ibland kände jag mig ensam.
En del skolkompisar retade henne och lärde henne fula ord.
Hon kom hem och sa dem. Jag sa att det var fult att säga sånt.
MELLANSTADIET
Det var tufft att börja mellanstadiet.
Jag blev mer medveten om min identitet. Jag såg mig själv
inte bara som elev, utan som en flicka
som ville uppfattas som söt.
Så jag började titta på mig själv utan att se mig själv.
Vem är vackrast av alla?
Hennes hår är svart som ebenholts. Hennes hy är vit som snö.
I media fanns inga människor som liknade mig.
Jag såg inte mörkhyade flickor. Jag såg inte flickor med lockigt hår
krulligt hår, 4C-hår. Jag såg inget sånt.
Och när jag inte hittade nåt sånt, undrade jag varför.
Jag har rakpermanentat håret sen jag var sex, för jag såg inget 4C-hår,
inget krulligt hår som anammades eller älskades.
Jag förstod inte vad rasism var, men jag visste att nåt var fel.
JAG ÄLSKAR
Jag pratade med en pojke.
Jag tyckte att han var söt.
Vi pratade om förälskelser och jag frågade honom:
-"Vem är du kär i?" -Ser du hon där? Det är hon.
-Tänker du bjuda ut henne? -Nej.
Hon är bara väldigt söt.
Hur ser man ut när man är söt?
Jag vet inte. Du hade varit söt om du vore lite ljusare.
DU HADE OCKSÅ VARIT SÖT OM DU VORE LITE LJUSARE
Jag var förvirrad. Jag var sårad.
Den kommentaren fick mig att verkligen ogilla min mörka hy.
Han bekräftade bara min egen uppfattning om mig själv
och hur jag trodde att andra såg mig: "Jag anses inte som vacker."
När hon kom hem, frågade jag om nåt var på tok. Hon sa "nej".
Men... Nej, det här är olikt Vanessa. Nånting är på gång.
Det blev bara lite svårare än vanligt att se sig i spegeln.
Jag började få en väldigt skev bild av mig själv.
Men jag började inse
att mycket av hatet mot mörka hudtoner är djupt rotat i samhället.
Se på dig! Du är så vacker för att vara en mörkhyad flicka.
Folk pratade alltid om mörk hy
och att man såg annorlunda på det
men det kom alltid en kommentar om att det är annorlunda nu.
Och: "Än sen om man ser vit hy på ett visst sätt. Det är en smaksak."
I den åldern insåg jag inte vad "colorism" var.
Hur det hade sina rötter i rasism. Så jag kände bara att
om det var en preferens, borde jag inte ogilla min hudfärg, men det gjorde jag.
Jag tror att vissa saker du sa om att hata dragen
också är nåt som bruna personer kan relatera till.
Jag minns att jag började raka mig när jag gick i sexan.
Jag tyckte att jag såg för mexikansk ut.
Jag lät håret växa ut och undvek vissa tröjor.
Jag hade aldrig korta vita tröjor eller vita T-shirts och sånt, för folk sa:
"Du ser ut som en målare när du är klädd så."
Jag tror att första gången... Jag vet inte om ni har sett...
-...True Jackson, VP? -Ja!
Första gången jag såg det och såg Keke Palmer styla
och vara så vacker i sin mörka hy, tänkte jag bara: "Wow!
Var fanns det här? Varför finns det inte mer sånt här?"
Det finns så mycket skönhet i det svarta.
Det får mig att gråta att jag tillbringade så många år utan att se det.
Det gick så långt att jag tänkte: "Jag ser hur samhället ser på min hy.
Om ljusare är bättre, varför ska jag inte vara ljus?"
Jag såg hudblekning säljas in genom reklam.
Jag tänkte att om de glorifierar det
så borde även jag göra det.
Tio.
Jag gick in i butiken utan att veta att jag skulle köpa det.
ULTRALIGHT HUDBLEKNINGSKRÄM
Men när jag såg det, var beslutet redan fattat åt mig.
Många av mina känslor den dagen var ångest, rädsla
och mycket skam, men även viss lycka.
Jag hade inga förväntningar, men det här var kanske vad jag behövde.
Jag använde krämen i ett halvår.
Jag ville så gärna bli ljusare.
Den gav inte effekten jag sökte. Min hud blev bara grå.
Och huden blev matt.
Det är nåt jag skäms över.
Jag berättade aldrig för mina föräldrar. Jag ville inte göra dem upprörda.
Jag ville inte att de skulle bli arga. Det var nåt jag trodde
att jag kunde dölja och komma undan med.
Jag kunde inte se mig själv som vacker
som nån som var värdig, med huden jag hade.
Efter det fick jag helt andra hudproblem.
Jag började nå puberteten.
Jag fick akne. Det började i liten skala
men det blev allt värre med tiden. Till slut satt jag hemma och grät.
Det första jag gjorde när jag vaknade var...
...att titta bort när jag borstade tänderna.
Jag ville inte se mig själv i spegeln.
När folk såg mig, tittade de mig inte i ögonen när de pratade.
De tittade på allt annat.
Det sårade mig och jag undrade vem jag var.
Jag kunde inte se främlingar i ögonen.
Jag ville dölja ansiktet bakom håret eller dra upp huvan.
Jag ville inte att folk skulle titta på mig.
Det handlade inte bara om hur jag såg mig själv.
Det var vad jag tyckte om mig själv.
Om jag tycker så här illa om mig själv, vad ska då andra tycka?
Jag hade en väldigt negativ syn på mig själv.
Jag låtsades ha självförtroende. Jag låtsades må bra.
Men egentligen var det inte så. Jag såg bara till att visa mig sån utåt.
"Du är stark. Du fixar det här.
Det kommer bättre dagar." Men det var aldrig okej att gråta.
Och det kom inte från min familj.
Det kom framför allt från samhället.
Jag såg sällan svarta kvinnor gråta
och vara okej med att vara sårbara.
Jag hade fattat ett bestämt beslut.
Jag skulle vara duktig i skolan, för om jag inte kunde vara vacker
kunde jag ändå vara bra på nåt annat.
Jag sa till mig själv att jag skulle bli läkare.
När mina föräldrar kom hit
bestämde de sig för att bli sjukskötare.
Och min bror, som var en stor inspiration för mig,
läste medicin.
De förespråkade alltid att man skulle jobba hårt
och jobba för det man ville ha. När jag blev antagen till NYU
ringde jag genast min bror. Han var så glad för min skull.
När jag drog på mig labbrocken, tänkte jag: "Nu gör jag det här.
Det här är på riktigt."
Hon sa till oss att hon ville bli läkare, precis som sin bror.
Hon valde några av de svåraste ämnena på NYU.
Återigen handlade det om pressen, ångesten.
"Vad du än gör, måste du vara bäst."
Mycket av det handlade nog även om pressen man känner
som invandrarbarn, för ens föräldrar gav upp i princip allt
för att ta dig till ett nytt land. Jag tänkte att jag inte fick misslyckas.
"Jag måste lyckas." Att misslyckas var inget alternativ.
Särskilt när jag inte såg nån annan i labbet som såg ut som jag.
Jag var den enda svarta personen, för att inte nämna svarta kvinnan.
Så jag ville alltid få högsta betyg.
Jag ville vara toppeleven.
Jag ville inte att folk skulle undra om jag förtjänade att vara där.
Jag ville att folk skulle veta att jag hade förtjänat min plats.
Jag ville inte vara mindre än perfekt.
När samhället inte ser mig som nån som duger
måste jag överkompensera. Jag kände mig inte tillfredsställd
i mitt skolarbete. Jag har alltid älskat vetenskap och medicin,
men det var nånting som inte klickade.
Jag hade pratat med nån om systemisk rasism och orättvisa.
Jag undrade: "När kommer en ändring? När blir det bättre?"
Sen funderade jag på hela mitt samhälle.
"Vad gör vi?" Och jag kände...
...att en sak som jag inte gjorde...
...utan väntade på att andra skulle göra, var att läka mig själv.
Jag kände mycket ångest och press i mitt huvudämne.
Särskilt som afrikan
hör man ingen prata om att de går i terapi.
Folk blir ofta uteslutna.
"Depression finns inte. Ångest finns inte."
Vi bär på så mycket smärta och trauma inombords, som vi inte tar itu med.
Ja, det finns många hinder ute i världen
men först är man sitt eget hinder.
Jag började inse att nåt måste förändras.
Jag vill inte känna så här om mig själv resten av livet.
Jag behövde hjälp. Jag förespråkade för min egen sak.
Jag sa: "Jag vill ha en svart, kvinnlig terapeut."
-Hej. -Hej.
-Vanessa, visst? -Ja.
Jag ville ha nån som såg mig
och förstod mig och förstod mina upplevelser.
Vad gör du här idag?
Jag är bara lite förvirrad just nu. Jag...
Jag vet inte riktigt vad jag gör.
Jag försökte stänga ute negativa minnen, för jag ville inte tänka på dem.
Inte ta itu med dem.
Jag var tvungen att sitta med allt som jag hade skjutit undan så länge.
Så, vilka andra aktiviteter...
Många av de yngre problemen var rotade i så mycket skam.
Ibland var det inte ens problemet i sig, utan skammen jag kände inför det.
Det gjorde bara allt värre.
Vi pratade mycket om min perfektionism.
Att jag alltid ville vara perfekt i allt jag gjorde.
Hon fick mig att se mig i spegeln och ställa mig själv vissa frågor.
"Vad inspirerar dig?"
Jag inspireras av personer som är äkta,
som anammar det goda, det onda och det fula inom sig.
Jag sa: "Du förtjänar vad du än önskar dig idag."
Ibland satt jag och grät framför spegeln medan jag sa det här.
Jag sa det samtidigt som tårarna rann
för jag ville tro på det.
Det tog tre-fyra månader innan jag mådde bättre
när jag såg mig själv i spegeln.
Idag kan jag jobba på att inte kritisera mig själv
och göra misstag, men lära mig älska dem ändå.
Ju mer jag såg mig själv, desto mer hörde jag mig själv
och insåg var min skönhet låg.
För att jag är vacker på utsidan och det är väl toppen.
Men jag märkte nog aldrig av mitt hjärta.
Jag ville inte hålla på och modifiera mitt hår så mycket.
Så jag bar mitt afro som det var och kände mig väldigt fri.
Jag är 20 och har aldrig gått ut med mitt naturliga hår.
Jag trivs inte med det, för jag har fått lära mig
under hela mitt liv att det antingen är vidrigt
eller så vill folk ta på det, som om jag vore ett djur,
vilket är löjligt. Hur når man till den bra dagen?
Mitt första steg att nå dit var att inte vara rädd för det.
Jag måste börja där. När jag lärde mig vårda det, så växte det.
Det tog mig till en punkt då jag tänkte:
"Jag ser skönheten i mitt hår." När jag hade nått dit, tänkte jag:
"Ingen ska få ta det ifrån mig."
Lär dig älska det, lär dig vårda det
och lär dig få det så fint som det går.
Kom hit.
När man känner sig bekväm och trygg i vem man är
finns det ingen känsla som liknar det.
Jag visste att när jag väl kände det förtroendet
kunde jag känna så resten av livet.
När jag tänker på mitt samhälle och mina erfarenheter,
och på svarta personer generellt, känner jag att vår röst har uteslutits.
Ibland skriver man om våra upplevelser
men det är inte vi som skriver om dem. Och det pågår en massa forskning
men ofta är det bara ett fåtal svarta verksamma inom området
eller som forskar om det. Jag tänkte: "Vad kan jag göra?"
DU MÅSTE FATTA DITT BESLUT SENAST DEN 11 NOVEMBER
Jag ville bli förändringen som jag ville se.
GODKÄNN
Jag valde att byta huvudämne och växla över till
klinisk psykologi.
Det kändes lite grann som att ge upp en dröm
för att jag inte längre ville följa det spåret. Jag fick verkligen fundera
och jag insåg att min passion inte ledde mig dit.
Jag kunde hjälpa och läka människor precis som läkare gör, men på annat vis.
Jag gillar inte att säga till nån: "Gör det här för att jag vill det."
Gör det du känner för och som du tror att du är kapabel till.
Bland det viktigaste som unga Vanessa kunde ha fått höra
var skönheten i sårbarhet.
Skönheten i att öppna sig och prata med folk,
vare sig det är familj eller vänner,
istället för att försöka bära hela världen på sina axlar.
Bland det viktigaste var att lära mig acceptera mig själv
och älska mig själv som jag är. Jösses, jag älskar speglar.
Jag älskar speglar för att jag tillbringade så mycket tid
med att inte kunna titta på mig själv. Nu gillar jag att se mig själv.
När jag ser mig själv, ser jag allt som finns här och här
och det är vackert.
Det var allt.
Wow.
EN MÅNAD EFTER INSPELNINGEN
DEBUT FÖR MITT NATURLIGA HÅR I MITT VITA GRANNSKAP. 20 ÅR SENARE!
JÄTTEFINT. DU ROCKAR, TJEJEN
EVERYDAY_GA, DU FÖRÄNDRADE MIG! JAG ÄLSKAR DIG
JAG ÄR BESATT AV DIG
VAD? JA, HUNTY! VAD GLAD JAG BLIR!
ETT STORT ÖGONBLICK PÅ HÅRRESAN!
DU ÄR SÅ FIN
THHRIFT, TACK BÄSTIS!
Undertexter: Marie Roos