At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
At vokse op er chancen for at ændre verden.
STOP MENSTRUATIONSFATTIGDOM SIG HENDES NAVN
At vokse op var...
Vi har magten og ansvaret.
Vi fortjener at blive hørt.
At vokse op er...
-Intenst. -Irriterende.
-Forvirrende. -Indviklet.
-Smukt. -Påkrævet.
Vi gjorde det!
TI HISTORIER
OM MODET
TIL AT VÆRE DIG SELV
Jeg husker, du omtalte mig som din bedste ven.
Da jeg hørte det...
tænkte jeg: "Vi er bedste venner," som om jeg ikke indså det før.
Vi voksede op sammen og prøvede bare at forstå ting.
MENSTRUATIONSMAGT
Vi opdagede vores passion sammen, hvad vi var i stand til.
Det gør dig en gladere person, fordi du ved, der er nogen,
der støtter dig. Jeg føler, at vores venskab altid har gjort mig
jordnær.
Jeg har det på samme måde.
-Første optagelse. -Jeg kan se min refleksion i kameraet.
Virkelig? Ja.
Hvis jeg taler for hurtigt, må I give mig et signal,
så jeg kan tale langsommere.
Hej, jeg hedder Clare.
Jeg er 19 år og kommer fra Clarks Summit, Pennsylvania,
hvor jeg mødte Isabel.
Hej, jeg hedder Isabel.
Jeg er også 19 år og kommer fra Pennsylvania.
Vi har været gennem meget sammen, da det er svært at vokse op.
Det er irriterende...
MENSTRUATIONSKLUB INDMELDELSE
...og akavet. -Forvirrende.
-Ja. -Alle de typiske ting.
Vi skabte en masse minder og oplevelser sammen.
Det gav vores venskab dybde.
På film ser you bedste venner,
hvor vennen bare kommer ind i den andens hjem.
Sætter sig ned,
laver mad til sig selv, og det er fint med alle.
Sådan synes jeg også, det er med Clare og jeg.
Mange folk forstod ikke, hvorfor vi var tætte venner.
Bare fordi Clare er højrøstet, og jeg er mere rolig. Og...
Det var jeg... Undskyld, Clare.
-Hun er enig. Det er okay. -Det er jeg.
Det er den største forskel, men vi er faktisk meget ens
i vores perspektiver
og idéer om ting, der foregår.
Hvis det giver mening.
Frygtede I, om I passede ind?
-Åh, gud. Ja. -Helt sikkert.
Sådan havde vi det vist begge to. For mig startede det tidligt.
At vokse op som asiatisk-amerikaner i et forholdsvis hvidt samfund
var meget hårdt for mig, og jeg følte mig altid som en outsider.
Jeg husker, da mine forældre satte mig af i børnehave,
talte mandarin og kantonesisk til mig,
sagde at de elskede mig og ønskede mig en god dag i skolen
og den slags.
Og fra starten af ville børn og deres forældre
stoppe op og pludselig vende sig mod os og glo.
De var så overraskede over...
at vi talte et andet sprog.
Det hjalp ikke, jeg var eneste asiatisk- amerikanske barn i min klasse.
Jeg forsøgte at få en masse nye venner,
som mine forældre havde talt om,
og her så de underligt på mig. Jeg hadede følelsen.
Da jeg kom hjem, spurgte de:
"Hvordan var første dag i skolen?"
Jeg spurgte: "Hvorfor talte I kinesisk til mig?"
"Hvorfor? Alle børnene kiggede på mig."
"Tal ikke kinesisk til mig. Tal kun engelsk."
Vi vokser alle op og giver hende valg. Men vi holder ikke hendes hånd.
Jeg taler kantonesisk.
ISABELS FAR
Min kone taler mandarin.
ISABELS MOR
Da hun var lille, talte jeg altid kinesisk til hende
og følte, at sådan kunne hun bære kulturen videre.
Men vi bor i en lille by, hvor alle taler engelsk.
Og hun føler sig forvirret,
så vi lader hende gøre, som hun vil.
Immigrantforældre kunne umuligt
have forberedt os. For de vidste det ikke.
De voksede ikke op her. Du kommer hjem,
og de ved ikke bedre.
I opfostrer piger i en hvid verden,
og aner ikke, hvad I skal gøre.
På overfladen var jeg bare denne kinesisk-amerikanske pige,
som gik i skole med mange andre, men indeni
følte jeg mig så alene, som om ingen kunne relatere til mig.
Jeg så, at børnene så anderledes på mig,
så min løsning var: "Vær ikke anderledes,
og vær som alle andre."
Jeg bad dem om at smide delen af deres kultur væk,
som de ønskede, at jeg voksede op med.
Jeg ønskede ikke at nyde min kultur udenfor hjemmet,
og jeg ville ønske, jeg forstod, hvor meget jeg ville fortryde det
senere i livet.
Jeg havde næsten ingen venner.
Jeg følte ikke, jeg kunne relatere til nogen, hvorimod Clare...
Jeg er enebarn.
Jeg er meget tæt på mine forældre, netop fordi jeg er enebarn.
-Hvor gammel er du? -Otte.
Hvad vil du fortælle dit fremtidige jeg?
Lad være med at ryge.
Det handlede meget om at lære, vokse, selvstændighed og
at tage ansvar for dig selv
Clare er meget udadvendt.
CLARES FAR
Hun ville altid deltage.
Hun har altid været målrettet.
CLARES MOR
Hun er den, der organiserer ting og bringer folk sammen.
Men målrettet på samme tid, ja.
Jeg har bestemt en lige-i-ansigtet personlighed.
Da jeg var yngre, vidste jeg ikke, hvordan jeg tonede det ned.
Og jeg tænker meget.
Mine forældre inkluderede mig altid i deres samtaler.
De talte til mig, som var jeg en lille voksen.
Fortæl om jeres første minde om hinanden.
Mit første minde om Isabel var, da hun gik hen til mig
og sagde: "Hej." Det var, da jeg var ny i skolen.
For jeg skiftede skole i sjette klasse.
Jeg forsøgte at få venner i første uge,
og hun var flink nok til at komme hen og tale med mig.
Det er sådan en god historie.
Du var ikke bange for at udfordre læreren.
Det respekterede jeg. Jeg tænkte:
"Åh, gud, den pige er så sej."
I syvende klasse gik vi i samme klasse,
men vi havde aldrig hængt ud efter skole.
I begyndelsen af ottende klasse
planlagde jeg en tur til Comic-Con i New York.
Isabel og jeg talte om superhelte-film sammen.
Hej, Isabel?
"Jeg ved, det lyder skørt. Vil du med til Comic-Con?
Jeg har en ekstra billet, gratis."
Overraskende nok sagde mine forældre ja.
Så hun overnattede, da vi skulle afsted meget tidligt.
Min far var optaget af Østens filosofi.
Isabel kom hjem hos mig og sagde:
-"Hvad pokker er det?" Hvad laver... -Okay...
...et gigantisk maleri af Buddha i denne hvide piges hus?
Jeg var så forvirret, da ingen af mine barndomsvenner
havde ting fra den østlige kultur.
Og jeg kom ind i Clares hjem.
Der var små Buddha-statuer rundt i huset.
Det var et lille chok for mig,
bare fordi vi har mere til fælles, end jeg troede.
Det var første gang, vi hang ud,
og vi hyggede os.
Begge vores fædre voksede op med tegneseriehæfter,
så vi havde også det til fælles, at vores fædre var med.
Ja, min far er stor tegneseriehæftefan.
Vi har omkring 3000 tegneseriehæfter.
Jeg har en stor tegneseriesamling.
Jeg holder meget af tegneseriehæfter.
Jeg samlede på dem. Jeg lader, som om jeg er Spider-Man.
BUM!
Min datter og jeg har det til fælles.
Clare blev interesseret i dem. Og så blev Comic-Con det,
der førte børnene sammen.
Vi nåede faktisk at møde Carrie Fisher, før hun døde.
Det var rigtig fedt. Vi mødte Mark Hamill.
Jeg var glad for at have en ny ven at dele oplevelserne med.
Vi havde det virkelig sjovt.
I slutningen af ottende klasse
var vi bedste venner.
I highschool fortsatte vi venskabet.
Vores highschool var typisk amerikansk.
Det var mange kliker.
Alle prøver altid at gøre stort indtryk.
Alle prøver altid at passe ind med de populære børn.
Jeg skjulte bestemt dele af min personlighed for at passe ind,
fordi jeg ville være en af de populære piger.
ÅRGANG 2020
Vi tilmeldte os en million forskellige ting.
Jeg var årbogens assistentredaktør.
-Jeg var i elevrådet. -Præsident i elevsenatet.
-Videnskabsolympiade. -Kaptajn for retssags-holdet.
Pigernes varsity-tennis.
Jeg spillede varsity-tennis alle fire år.
-Symfoni-orkester. -March-band.
Spansk-klub.
DENNE SOMMER! BEDSTE VENNER
Hun deltager altid i utroligt mange aktiviteter.
Jeg tror, samfundet lægger pres på, at børn opfører sig sådan.
Hun blev helt overvældet.
Hun er meget involveret i alle disse klubber.
Jeg ved slet ikke, hvordan hun har tid til at sove.
Jeg fokuserede så meget på alle de ting, at jeg glemte at være mig.
Du er 13 år, og du prøver at finde dig selv.
Jeg gik for langt.
Jeg pressede mig selv for hårdt.
At have en million ting at lave gav mig en måde
at udlede den utrolige mængde angst, jeg havde.
Gennem highschool fik jeg så slemme panikanfald,
at jeg kastede op. Jeg fortalte det ikke til nogen.
Jeg vidste ikke dengang, at jeg havde angst.
Hun tilmeldte sig alle disse klubber, og var med i en masse aktiviteter,
så presset så ud til at komme fra deltagelsen
i alle disse ting.
NÅR ALT BLIVER FOR MEGET?
Jeg stillede mig selv spørgsmålet:
"Hvem gør jeg alt dette for?"
"Hvorfor involverer jeg mig i alt dette?"
Det fik mig til at gennemse alt, jeg lavede,
der ikke bragte glæde.
Jeg levede ikke et meningsfuldt liv.
I tiende klasse tjekkede jeg de sociale medier...
ET TEEN-BLAD
...og så et oplæg fra et ungdomsblad...
MENSTRUATIONS-FATTIGDOM
...der handlede om menstruationsfattigdom.
Jeg havde aldrig hørt udtrykket før.
Jeg tjekkede linket og så en artikel om en organisation,
der hed "Period" og kæmpede for at stoppe menstruationsfattigdom.
Hvilket betyder ikke at have adgang til menstruationsprodukter
på grund af finansielle problemer.
Jeg læste artiklen med alle disse
meget foruroligende statistikker.
En af dem var: En ud af fem piger har pjækket fra skole
pga. menstruationsfattigdom.
Jeg lærte at på grund af stigmatiseringen,
var folk flove over at have menstruation,
så de undlod at tale om, at det påvirkede deres liv så meget.
Intimprodukter på skoler for elever, der kunne have brug for dem...
MENSTRUATIONSFATTIGDOM
...eller ikke har råd.
Vi burde ikke tvinges til at holde det hemmeligt.
Alle synes, det er klamt og føler sig flov over at tale om det.
Det var ikke noget, jeg havde tænkt over før.
Det gjorde mig i hvert fald opmærksom på mit privilegie.
Hvis du har mulighed for at give tilbage, burde du,
og det var noget, vi begge fik på hjerte.
-Hallo? -Jeg sagde:
"Lad os starte en afdeling af organisationen på vores skole.
Lad os samle penge ind
for at købe menstruationsprodukter til dem, der behøver det i samfundet."
Hvad synes du?
Tja...
-Hallo, Isabel? -Ja, lad os det.
Vi vidste ikke, hvor mange folk det påvirkede.
Vi kan hjælpe alle i vores samfund med dette.
Lad os gøre det.
PERIOD = START EN AFDELING
Da jeg delte idéen med Isabel, vidste jeg, at det ikke ville blive
nemt på vores skole eller i samfundet.
Jeg må indrømme, at jeg var lidt bekymret for, hvordan det ville gå
på hendes highschool.
Jeg havde meget at lære. Hun lærte mig om stigmatiseringen.
Jeg var som alle andre teenagepiger.
Vi skjulte vores tamponer, når vi gik på wc.
Vi skjulte alle vores bind.
Da jeg fik menstruation de første par gange,
var jeg altid så flov.
Det skete midt på dagen, og der var intet,
jeg kunne gøre, før jeg kom hjem.
Jeg ville helst ikke tale om det,
på grund af kulturen jeg voksede op med.
Det er bare svære emner for dem at tale om.
Jeg havde bestemt min egen stigmatisering omkring menstruation,
for da jeg fik min første menstruation,
gik jeg til min mor og troede, jeg var døende.
Jeg sagde: "Jeg bløder, jeg er ved at dø."
Min mor sagde: "Nej, du er ikke døende."
"Det er meget normalt." Hun gav mig bare et bind,
og det var den historie.
Jeg lærte fra andre,
det ikke var noget, du skulle tale om.
Jeg følte et behov for at konfrontere stigmatiseringen for at hjælpe andre.
Hun var meget passioneret omkring det, så jeg sagde: "Fortsæt bare,"
og du havde det på samme måde.
Jeg var meget støttende, for det var punk, og jeg var vild med det.
Det var skræmmende i starten,
for jeg ville så gerne passe ind.
MENSTRUATIONSMAGT
Jeg tænkte: "Hvad har jeg at miste nu?"
For at få medlemmer ville Isabel og jeg besøge klasserne
og sige: "Hej. Må vi få jeres opmærksomhed et øjeblik?
Her er, hvad vi prøver at starte.
-Vi vil gerne have jer med." -Skriv jer op.
-Nej. -Klamt.
Det var svært i starten, fordi bare ved ordet "menstruation"...
Hørt om menstruationsfattige?
-Folk sagde bare: "Ad, hvad?" -Jeg er ligeglad.
Det er noget, du skal håndtere selv.
Privat.
De fleste teenagedrenge på skolen ville sige...
Hvad vil I overhovedet lave i denne klub? Bare græde og spise chokolade?
Nogle af eleverne tog det ikke så godt.
Det lyder rigtig slemt, men det var ikke så dramatisk.
Ingen kastede slushice på os.
Forsøgte de at gøre grin med os foran klassen
for at få folk til at grine? Ja.
Men nej. Ingen slushice.
Så vi fortsatte med at etablere klubben.
Vores første møde floppede.
Vi startede med to medlemmer. De er her.
De første to medlemmer er her.
Du kunne ikke pludselig
stoppe med at have stigmatisering mod noget
så stort som stigmatiseringen omkring menstruation.
Jeg følte, at jeg var tvunget til at se,
hvordan jeg opfattede mig selv, fordi jeg engagerede mig så meget
derude. Men fordi nogen støttede mig, som Clare gjorde,
tænkte jeg: "Jeg må hellere bryde ud af min skal."
Jeg er allerede gået så langt.
"Lad mig se, hvor det fører mig hen."
Især fordi vi ønskede, at andre folk
-ikke følte det. -Ja.
Så vi måtte selv... Vi måtte leve op til
-standarden selv. -Jeg er helt enig.
Men det afsporede os ikke fra målet. Vi fortsatte med at arbejde hårdt.
Vores klub er tredelt, den har tre blokke.
Service, undervisning og støtte.
Vi tjener samfundet ved at give gratis menstruationsprodukter til kvinder.
Vi... Beklager. Vent, jeg troede, du ville sige...
-Service... -Med større indsats,
dedikation og arbejde, begyndte folk at lægge mærke til det.
De sagde: "Det er ret sejt. Vi burde tilmelde os."
Ved mund til mund-princippet begyndte vi at få
lidt flere medlemmer.
Vi giver unge menstruationsundervisning og vil stoppe menstruationsstempling.
Skolebestyrelsen og administrationen
roser al vores indsats.
Endelig går vi ind for at stoppe menstruationsfattigdom
gennem systematisk lobbyisme af Pennsylvanias regering.
Vores skoleleder kendte ikke til problemet.
Men da vi gjorde ham opmærksom på det, sagde han:
"Lad os gøre det. Lad os ordne det."
Vi var i stand til at lobbye dem til at give gratis menstruationsprodukter
til alle highschools, mellemskoler... Badeværelser.
Hvilket var en kæmpe sejr for os.
Pludselig ville piger få deres menstruation
og sige: "Åh, nej, jeg glemte en tampon."
Så ville nogen i klassen sige: "Gud, nej,
der er tampon og bind på toilettet."
GRATIS
Det var så fedt at kunne sige: "Hey, har du en? Bare rolig.
Det er ikke noget problem. Vi kan hjælpe.
Og vi er der for dig."
At hjælpe og sørge for at de kunne blive resten af skoledagen,
var det bedste. Det var det virkelig.
-I dag er det normalt. -Ja, nu er det en ordning.
-Ja. -Hvilket er så vildt.
Vi fik mange flere medlemmer, efter at vi fik menstruationsprodukterne
på badeværelserne.
Grunden til, at vi fik folk til at forholde sig til det i samfundet,
var, at vi forbandt det med intersektionalitet.
Det er et uddannelsesproblem. Et sundhedsproblem.
Det er et borgerrettighedsproblem. Og der er ikke-binære folk
og trans-mænd, der behøver disse produkter.
Alle påvirkes af det på en eller anden måde.
Jeg synes, det er fantastisk, at I alle ser...
...menstruationsligheds-bevægelsen som intersektionel
og ikke begrænser menstruation til folk, der identificerer sig
som kvinder og piger.
Jeres arbejde er så vigtigt.
Det er lige meget, hvad jeres identitet eller køn er,
sørg for, at folk føler værdighed,
og de kan fokusere på det, de vil.
Vi behøver alle. Signer vores andragende. Kontakt jeres lokale lovgivere.
I kan være med.
Tak, fordi I kom.
Isabel og jeg gør det sammen.
Vi så effekten af indsatsen i vores samfund.
HVORFOR ER DET ET TABU-EMNE?
Det er lærerigt for os alle i den ældre generation.
Siden hun gør dette, er vi mere accepterende
og forstående, og det er ikke længere et tabu.
Der var så mange andre folk involveret,
men selv min lille del
gjorde mig godt tilpas og hjalp mit mentale helbred.
Jeg begyndte at gå til terapi.
Jeg lærte praktiske teknikker.
Da mine venner og familie var opmærksomme på det,
blev de i stand til at hjælpe mig ud af min ensomhed.
Isabel har især været meget accepterende
i forhold til mine fejl og mangler.
Det er rart at have nogen, der støtter dig,
for du behøver ikke at være alene hele tiden
med dine tanker, og det, vil jeg sige, er det vigtigste,
Clare har lært mig.
Clare er den første person, jeg mødte, der fik mig til
at have det godt med min egen kultur.
Da jeg voksede op, var jeg så fokuseret på, hvad andre mente.
Da jeg begyndte at fjerne stigmatiseringen ved menstruation,
begyndte jeg samtidigt at genvinde min arv.
Jeg begyndte at spørge mine forældre om min arv, min kultur
og ønskede at tale med mine bedsteforældre mere.
Jeg har bedsteforældre i Kina, der ikke taler engelsk.
Så da jeg begyndte at miste sproget og kulturen,
blev det svært at kommunikere med dem...
MANDARIN ORDBOG
...indtil jeg stoppede kommunikationen med dem.
Og jeg tænkte:
"Ønsker jeg at fortryde dette i fremtiden,
eller vil jeg vide, at jeg gjorde mit bedste?"
På mit første semester begyndte jeg at tage mandarin-timer,
og jeg kan tale mere med dem nu.
Indtil jeg for nylig havde mit første opkald til mine bedsteforældre
uden min mor.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke forstå, at jeg gik glip af dette
i så mange år."
Hvis jeg gik tilbage og fortalte mit børnehave-jeg,
at jeg skulle beholde min arv,
ville jeg have undgået al denne smerte. Jeg følte mig fortabt i mange år, men...
da jeg fik min arv tilbage,
var det en ubeskrivelig følelse.
Jeg følte mig så fuldendt.
Vi var også stolte af at se hende værdsætte sine rødder.
Jeg var imponeret over, hvor hurtigt hun lærte mandarin.
Hun bar vores...
vores tradition så flot, hvilket vi er meget glade for.
De er så sjove sammen,
at have den samme bedste ven
gennem de formative år, er meget særligt.
Jeg ville ønske, jeg havde sådan en. En bedste ven.
Vi går på forskellige colleges nu og laver forskellige ting.
Vi gik fra at se hinanden hver dag.
Til ikke at se hinanden i et år.
Det var svært at tage afsted på college, at sige farvel. Det var rigtig trist.
Jeg tror, vi vil... Fortsætte med at være venner.
Alle de år skete, fordi vi begge
dedikerede os til venskabet.
-Vil du altid være så tæt på? -Selvfølgelig.
Mens vi begge gik på college,
lærte vi, at vi ikke behøvede at tale sammen hele tiden,
for at være bedste venner.
Det er svært at finde tid til at tale sammen.
-Ja. Man skal skabe tid. -Ja.
JEG HAR GODE NYHEDER! KAN DU FACETIME?
EFTER TIMEN! JEG GLÆDER MIG TIL AT HØRE DET!
JA, DET LYDER GODT
Mens vi er på campus, har vi travlt med en masse ting.
Men når vi snakker sammen...
Hej.
Jeg fik godkendelse til at studere udenlands i dag.
Fik du... Er det officielt?
-Ja... -Du godeste, tillykke!
Vil du komme og besøge mig? Jeg mener det virkelig.
At finde nogen, du kan regne med, sker meget sjældent.
Min opvækst ville ikke være den samme, hvis vi ikke havde mødt hinanden.
Så jeg er evigt taknemmelig for hende.
Også mig.
Hvad hvis vi aldrig havde mødt hinanden? Hvem ville være min ven?
Vi hang ud så ofte, at jeg ikke kunne lave andet lørdag aften.
-Jeg ved det ikke! -Nej, jeg tror...
-jeg ville have været alene. -Jeg var nok blevet
-en helt anden person. -Også jeg.
Tekster af: Isabella Ennis