Kasvaminen on kaikkea.
Se on odottamatonta.
Se voi muuttaa maailmaa.
LOPPU KUUKAUTISKÖYHYYDELLE
Kasvaminen oli...
Meillä on valta ja vastuu.
Ansaitsemme tulla kuulluiksi.
Kasvaminen on...
- Myrskyisää. - Noloa.
- Outoa. - Sekavaa.
- Kaunista. - Pakollista.
Teimme sen!
10 TARINAA
ROHKEUDESTA
OLLA OMA ITSENSÄ
Muistan kun kutsuit minua parhaaksi kaveriksesi jollekin.
Kun kuulin sen, ajattelin -
"Mehän olemme parhaita kavereita." En tiedostanut sitä ennen kuin sanoit.
Kasvoimme yhdessä ja yritimme tajuta asioita.
KUUKAUTISVOIMAA
Löysimme yhdessä intohimomme ja kykymme.
Olet paljon onnellisempi kun tiedät, että joku on tukenasi.
Ystävyytemme on aina pitänyt -
jalkani maassa.
Olen ihan samaa mieltä.
- Otto yksi. - Näen heijastukseni kamerasta.
Ihan totta? Kyllä.
Jos alan puhua liian nopeasti, anna jokin merkki,
niin hidastan.
Hei, nimeni on Claire.
Olen 19-vuotias ja kotoisin Clarks Summitista, Pennsylvaniasta,
missä tapasin Isabellen.
Hei, olen Isabel.
Olen myös 19 ja kotoisin Pennsylvaniasta.
Olemme kokeneet paljon yhdessä. Kasvaminen on vaikeaa.
Se on ärsyttävää -
KUUKAUTISKLUBI KIRJAUTUMINEN
- ja kiusallista. - Sekavaa.
- Kyllä. - Kaikkia näitä kliseitä.
Olimme luoneet paljon yhteisiä muistoja ja kokemuksia.
Se todella vahvisti ystävyytemme.
Se on kuin elokuvissa, kun näytetään parhaita kavereita,
toinen voisi vain mennä toisen kotiin,
istahtaa -
ja tehdä itselleen ruokaa, eikä kukaan pahastuisi.
Minusta se on totta Claren ja minun suhteessa.
Monet eivät ymmärtäneet, miksi olimme niin läheisiä.
Ihan siksi, koska Claire on äänekäs ja minä vähän rauhallisempi.
Olin -- Anteeksi Clare.
- Hän on samaa mieltä. Ei siinä mitään. - Niin olen.
Se on suurin ero, mutta meillä on hyvin samankaltaiset -
näkemykset -
ja ideat tapahtumista.
Jos se käy järkeen.
Oliko teillä pelkoja sopeutumisesta?
- Jestas, kyllä. - Totta tosiaan.
Meillä molemmilla oli. Omani alkoivat varhain.
Aasialais-amerikkalaisena kasvaminen niin valkoisessa yhteisössä -
oli rankkaa minulle, ja tunsin itseni aina ulkopuoliseksi.
Muistan kun vanhempani veivät minut esikouluun,
puhuivat minulle mandariinia ja kantonia,
sanoivat rakastavansa minua ja toivottivat hyvää koulupäivää -
ja kaikkea muuta sellaista.
Heti alusta asti kaikki lapset ja vanhemmat -
seisahtuivat ja kääntyivät tuijottamaan.
Ihan tyrmistyneitä siitä,
että vierasta kieltä puhuttiin.
Ei auttanut yhtään, että olin luokan ainut aasialais-amerikkalainen.
Yritin saada uusia ystäviä,
joista vanhempani kertoivat,
ja kaikki vain katsoivat minua kummasti. Inhosin sitä tunnetta.
Muistan kun pääsin kotiin ja he kysyivät:
"Miten koulupäiväsi meni?"
Sanoin: "Miksi puhuitte minulle kiinaa?"
"Kaikki lapset tuijottivat minua."
"Älkää puhuko minulle kiinaa. Vain englantia."
Annoimme hänelle valinnan, mutta emme pitäneet kädestä.
Puhun kantoninkiinaa -
VINNY ISABELIN ISÄ
ja vaimoni mandariinia.
MICHELLE ISABELIN ÄITI
Kun hän oli pieni, puhuin aina kiinaa hänelle,
ja tunsin, että hän voisi kantaa kulttuuriaan näin.
Mutta asumme pikkukaupungissa, jossa kaikki puhuvat englantia.
Hän tunsi olonsa eksyneeksi,
joten annoimme hänen tehdä tahtonsa mukaan.
Siirtolaisvanhemmat eivät olisi -
voineet mitenkään valmistautua tuohon, koska he eivät tienneet.
He eivät kasvaneet täällä.
He eivät tiedä mitä tehdä.
Kasvatat tyttöjä valkoisten maailmassa,
etkä tiedä mitä tehdä sille.
Ulospäin olin vain kiinalais-amerikkalainen tyttö,
joka kävi koulua, mutta sisältäpäin -
olin yksinäinen, eikä kukaan samaistunut minuun.
Muut katselivat minua erilailla,
joten ratkaisuni oli: "Älä ole erilainen -
ja ole niin kuin kaikki muut."
Pyysin heitä heittämään pois osan kulttuuristaan, jonka kanssa -
he halusivat minun kasvavan.
En halunnut nauttia kulttuuristani kodin ulkopuolella.
Kunpa olisin silloin tiennyt, kuinka paljon katuisin sitä -
myöhemmin elämässäni.
Minulla ei juurikaan ollut ystäviä.
Tunsin, että ei ollut ketään, johon samaistua, kun taas Clare...
Olen ainut lapsi.
Olen hyvin läheinen vanhempieni kanssa sen vuoksi.
- Kuinka vanha olet? - Kahdeksan.
Mitä haluat kertoa tulevaisuuden itsellesi?
Älä koskaan tupakoi.
Oli kyse oppimisesta, kasvamisesta, itsenäisyydestä -
ja itsensä määräämisestä.
Clare on hyvin seurallinen ihminen.
PATRICK CLAREN ISÄ
Hän halusi aina osallistua tapahtumiin.
Hän on aina päättäväinen.
MARILYN CLAREN ÄITI
Hän on se, joka järjestää asioita ja tuo muut yhteen.
Mutta päättäväinen samaan aikaan.
Minulla kyllä on päällekäyvempi persoonallisuus.
Kun olin nuorempi, en osannut oikein hillitä sitä.
Olen vähän enemmän oman pääni sisällä.
Vanhempani ottivat minut mukaan keskusteluihinsa.
He puhuivat minulle kuin pienelle aikuiselle.
Kertokaa ensimmäinen muisto toisistanne.
Ensimmäinen muistoni Isabelista on se, kun hän lähestyi minua -
ja sanoi "hei". Olin juuri tullut siihen kouluun.
Olin vaihtanut koulua kuudennella luokalla.
Yritin saada kavereita ensimmäisellä viikolla,
ja hän oli tarpeeksi ystävällinen jutellakseen minulle.
Niin mukava tarina.
Et pelännyt haastaa opettajaa.
Kunnioitin sitä. Ajattelin:
"Voi jestas. Tuo tyttö on tosi siisti."
Seitsemännellä luokalla olimme samassa ryhmässä,
mutta emme hengailleet koulun ulkopuolella.
Kahdeksannen luokan alussa -
suunnittelin meneväni Comic-Con -tapahtumaan New Yorkiin.
Minä ja Isabel puhuimme supersankarielokuvista.
Haloo, Isabel?
Sanoin: "Hei, tämä on hullua, mutta haluatko mennä Comic-Coniin?"
"Minulla on kaksi lippua, pääset ilman."
Yllättävää kyllä, vanhempani suostuivat.
Hän yöpyi luonani, koska lähtisimme aikaisin.
Isäni on kiinnostunut itämaisesta filosofiasta.
Isabel tuli kotiini ja sanoi:
"Mitä ihmettä tämä on?"
Suuri Buddha-maalaus valkoisen tytön kodissa.
Olin hämmentynyt, koska yhdelläkään muista ystävistäni -
ei ollut mitään itämaista kulttuuria muistuttavaa.
Menin Claren kotiin.
Siellä oli pieniä Buddha-patsaita ympäriinsä.
Se oli pieni kulttuurishokki minulle,
koska meillä oli enemmän yhteistä kuin luulin.
Se oli ensimmäinen kerta kun hengailimmie,
ja se meni todella hyvin.
Isämme kasvoivat sarjakuvien parissa,
joten me samaistuimme siitä, kuinka isämme samaistuivat meihin niiden kautta.
Isäni on suuri sarjakuvafani.
Meillä on noin 3000 sarjakuvakirjaa.
Minulla on suuri sarjakuvakokoelma.
Rakastan sarjakuvia.
Keräsin niitä. Kuvittelin olevani Hämähäkkimies.
PUM!
Se on hieno yhteys tyttäreeni.
Clare kiinnostui niistä. Sitten Comic-Con oli se,
mikä toi lapset yhteen.
Menimme ja tapasimme Carrie Fisherin ennen kuin hän menehtyi.
Se oli tosi siistiä. Tapasimme Mark Hamilin.
Olin innoissani kun sain jakaa tämän kokemuksen uuden ystävän kanssa.
Se oli todella hauskaa.
Kahdeksannen luokan lopussa -
olimme parhaat ystävät.
Jatkoimme samaa ystävyyttä lukiossa.
Lukiomme oli hyvin stereotyyppisesti amerikkalainen.
Kovin kuppikuntainen.
Kaikki yrittävät aina tehdä ison vaikutuksen.
Kaikki haluavat aina suosittujen oppilaiden joukkoon.
Piilotin osia persoonallisuudestani sopiakseni mukaan,
koska halusin olla yksi suosituista tytöistä.
2020 LUOKKA
Niin me liityimme miljoonaan eri juttuun.
Olin vuosikirjan apueditoija.
- Olin opiskelijaneuvostossa. - Olin opiskelijasenaatissa
- Tiedeolympiadi. - Olin oikeustiimin kapteeni.
Tyttöjen tennistiimi.
Pelasin koulun tennistiimissä neljä vuotta.
- Sinfoniaorkesteri. - Soittokunta.
Espanjan klubi.
TÄMÄ KESÄ! PARHAAT KAVERIT
Hän on aina ollut mukana valtavassa määrässä aktiviteetteja.
Yhteiskunta painostaa lapsia toimimaan niin.
Hän taatusti meni häkellyksiin.
Hän osallistuu paljon näihin järjestöihin.
En tiedä miten hänellä on edes aikaa nukkua.
Minulla oli liian monta rautaa tulessa, enkä oikeastaan ollut oma itseni.
13-vuotiaana yrität vielä löytää itsesi.
Venytin itseäni aivan liikaa.
Kasasin itselleni paljon paineita.
Miljoonan asian tekeminen antoi minulle -
tavan kanavoida omaa kohtuutonta ahdistustani.
Lukion aikana minulla oli niin pahoja paniikkikohtauksia,
että minä oksensin. En kertonut kenellekään.
En tajunnut silloin, että minulla oli ahdistushäiriö.
Hän liittyi kaikenlaisiin klubeihin ja aktiviteetteihin,
joten näytti siltä, että paineet tulivat kaikkiin näihin juttuihin -
osallistumisesta.
MILLOIN KAIKKI ON LIIKAA?
Oli kyllä hetki, jolloin tajusin:
"Kenen tähden teen tätä?"
"Miksi minä vaivaudun kaikkeen tähän?"
Se sai minut tarkastelemaan uudelleen kaikkea sitä,
mikä ei tuonut minulle mitään iloa.
En elänyt parhainta mahdollista elämääni.
Lukion toisena vuotena selasin sosiaalista mediaa -
TEINILEHTI
ja näin nuorisolehden postauksen,
LOPETA KUUKAUTISKÖYHYYS
jossa puhuttiin kuukautisköyhyydestä.
En ollut koskaan kuullut siitä termistä.
Klikkasin linkkiä, ja se oli artikkeli hyväntekeväisyysjärjestöstä -
nimeltään "Period", joka yritti lopettaa kuukautisköyhyyden.
Se tarkoittaa, että ei pääse käsiksi kuukautistuotteisiin-
rahallisten rajoitteiden vuoksi.
Luin artikkelin, ja siinä oli paljon -
hyvin hälyttäviä tilastoja.
Joka viidenneltä tytöltä on mennyt koulupäivä ohi -
kuukautisköyhyyden vuoksi.
Opin, että kaiken stigman takia -
ihmiset häpesivät kuukautisia,
joten he eivät kertoneet kuinka paljon se vaikutti heidän elämiinsä.
Naisten tuotteita kouluissa niille, jotka tarvitsevat tai joilla -
KUUKAUTISKÖYHYYS
ei ole varaa.
Meidän ei pitäisi salailla sitä.
Kaikkia ällöttää ja nolottaa puhua siitä.
En ollut koskaan ajatellut sitä ennen.
Se sai minut huomaamaan etuoikeuteni.
Jos pystyy antamaan, niin pitäisi.
Se oli iskostettu meihin kumpaankin.
- Haloo? - Sanoin:
"Tehdään osasto tästä järjestöstä meidän lukioomme."
"Aletaan kerätä rahaa -
kuukautistuotteisiin niille, jotka tarvitsevat niitä yhteisössämme."
Mitä mieltä olet?
Tuota...
- Haloo, Isabel? - Kyllä, tehdään se.
Emme tajunneet, kuinka moneen tämä vaikuttaa.
Voimme auttaa yhteisöämme näin.
Selvä, tehdään se.
PERIOD = TEE OSASTO
Kun kerroin idean Isabelille, tiesin, että sitä ei hyväksyttäisi -
helposti lukiossamme ja yhteisössämme.
Myönnän että olin hieman huolestunut siitä, kuinka se sujuisi -
hänen lukiossaan.
Minulla oli paljon opittavaa. Hän kertoi minulle stigmasta.
Minä olin kuten muutkin teinitytöt.
Me kaikki piilotimme tamponit vessareissulla.
Piilotimme terveyssiteet.
Kun sain kuukautiset pari ensimmäistä kertaa,
olin todella nolostunut.
Kun se tuli koulussa, en voinut tehdä -
sille mitään kun vasta kotona.
Minä en oikein halunnut puhua siitä -
sen kulttuurin takia, jossa kasvoin.
Ne ovat vaikeita aiheita heille puhua.
Minulla oli oma stigmani kuukautisia kohtaan,
koska kun sain ensimmäiset kuukautiseni,
menin äidin puheille ja luulin kuolevani.
Sanoin: "Minä vuodan, minä kuolen."
Äiti sanoi: "Et sinä kuole."
"Tämä on ihan normaalia." Hän antoi minulle terveyssiteen -
ja tarina loppui siihen.
Opin muilta ihmisiltä,
että siitä ei pitäisi puhua muiden kanssa.
Tunsin, että minun piti kohdata tämä stigma auttaakseni muita.
Hän oli hyvin intohimoinen ja minä sanoin: "Siitä vaan."
Sinä olit samaa mieltä
Kannatin sitä, koska se oli täysin punkia, ja pidin siitä.
Aluksi se oli pelottavaa,
koska halusin kovasti sopeutua.
KUUKAUTISVOIMAA
"Mitä voin enää menettää?"
Saadaksemme jäseniä, minä ja Isabel menimme luokkiin -
ja sanoimme: "Saisimmeko huomionne hetkeksi?"
"Teemme tätä. Yritämme aloittaa tällaista."
- "Haluaisimme sinut." - Tule mukaan.
- Ei. - Ällöttävää.
Se oli rankkaa alusta asti, koska pelkkä "kuukautiset" sanan kuuleminen...
Tiedätkö kuukautisköyhyydestä?
- Muut sanoivat: "Yäk, mikä?" - En välitä tästä.
Saat käsitellä sitä omillasi.
Yksityisesti.
Suurin osa pojista lukiossamme sanoi:
Mitä te edes teette tässä klubissa? Itkette ja syötte suklaata?
Osa oppilaista eivät olleet kovin vastaanottavia.
PLÄTS!
Kuulostaa pahalta, mutta se ei ollut niin dramaattista.
Kukaan ei heittänyt hilejuomaa.
Pilkattiinko meitä luokan edessä,
jotta muut nauraisivat? Kyllä.
Mutta ei hilejuomia.
Niinpä me perustimme klubin.
Ensimmäinen tapaamisemme oli floppi.
Aloitimme kahdella jäsenellä. He ovat tässä.
Kaksi ensimmäistä ovat tässä.
Eihän yhdellä kertaa voi -
lopettaa jotain yhtä suurta stigmaa,
kuin kuukautisten stigmaa.
Sinua tavallaan pakotetaan miettimään -
miten näet itsesi, ihan siksi, koska laitat itsesi -
niin näkyville. Mutta koska Clare oli tukenani,
ajattelin: "Voisin yrittää päästä ulos muotistani -
tässä pisteessä. Olen jo niin syvällä."
"Voisin katsoa, minne tämä vie."
Etenkin koska halusimme, että muut -
- eivät tuntisi stigmaa. - Jep.
Joten meidän täytyi pitää itseämme -
- samassa standardissa. - Olen samaa mieltä.
Mutta se ei pidätellyt meitä. Jatkoimme kovaa työskentelyä.
Klubissamme on kolme pilaria.
Palvelu, opetus ja puoltaminen.
Palvelemme yhteisöä antamalla ilmaisia kuukautistuotteita niitä tarvitseville.
Me myös… Anteeksi. Hetki. Luulin että aioit sanoa…
Lopulta enemmän vaivannäön,
omistautumisen ja työn jälkeen, ihmiset alkoivat huomata.
Sanoivat: "Ai, tämä on aika siistiä. Meidän pitäisi liittyä."
Puskaradion kautta aloimme saada -
vähän enemmän jäseniä.
Annamme nuorille tytöille menstruaali- opetusta ja yritämme lopettaa stigman.
Koululautakunta ja hallinto -
pitävät työpanoksestamme.
Puollamme kuukautisköyhyyden lopettamista -
lobbaamalla Pennsylvanian osavaltion hallitusta.
Lukiomme tarkastaja ei tiennyt tästä ongelmasta.
Kun hän sai tietää, hän sanoi:
"Tehdään se. Korjataan tämä."
Onnistuimme lobbaamaan ilmaiset kuukautistuotteet -
lukioiden ja keskikoulujen vessoihin.
Se oli meille suuri voitto.
Yhtäkkiä kun tytöillä oli kuukautiset -
ja joku sanoi: "Voi ei, unohdin tamponin",
joku muu sanoi: "Voi ei, ei hätää,
vessassa on tamponeja ja siteitä."
ILMAINEN
Oli siistiä sanoa: "Hei, unohtuiko? Ei hätää."
"Ei ongelmaa. Meiltä löytyy."
"Me olemme tukena."
Toisten auttaminen ja tunneilla pitäminen -
oli siisteintä. Todella siisteintä.
- Ja nyt se on normaalia. - Niin, nyt se on vain normaalia.
Aika villiä.
Saimme paljon enemmän jäseniä, kun saimme kuukautistuotteet -
vessoihin.
Yksi keino, miten saimme yhteisömme välittämään,
oli kytkeä se intersektionaalisuuteen.
Tämä on opetusongelma. Tämä on terveysongelma.
Tämä on kansalaisoikeusongelma. On muunsukupuolisia ihmisiä -
ja transmiehiä, jotka tarvitsevat noita tuotteita.
Se vaikuttaa kaikkiin jollain tavalla.
Minusta on loistavaa, että näette -
menstruaalitasa-arvoliikkeen niin intersektionaalisena,
ettekä rajoita sitä vain niihin, jotka mieltävät itsensä -
naisiksi ja tytöiksi.
Teette todella tärkeää työtä.
Ei väliä, miksi miellät itsesi tai mikä sukupuolesi on.
Varmista, että muut tuntevat arvokkuutta,
ja että he voivat keskittyä olennaiseen.
Tarvitsemme kaikkia. Allekirjoita vetoomus. Soita lainsäätäjille.
On asioita, joilla voit vaikuttaa.
Kiitos kun tulitte.
Minä ja Isabel teimme sitä yhdessä.
Näimme vaikutuksen, jonka teimme yhteisöömme.
MIKSI TÄMÄ ON TABU?
Se on opetus meille kaikille vanhemmassa sukupolvessa.
Hänen toimensa tekivät meistä suvaitsevaisempia -
ja ymmärtäväisempiä, eikä se ole enää tabu.
Oli monia muita, jotka vaikuttivat,
mutta jopa minun pieni osani -
tuntui hyvältä ja auttoi mielenterveyttäni.
Aloin mennä terapiaan.
Opin käytännön tekniikoita.
Kaverien ja perheen tietoisuus siitä -
auttoi heitä tukemaan minua, jotta en olisi niin yksin.
Etenkin Isabel hyväksyi minut,
sekä vikani ja ongelmani.
On mukavaa kun joku on tukena,
koska silloin ei tarvitse olla aina yksin -
omien ajatustensa kanssa, ja sanoisin, että se on tärkeintä,
mitä Clare on opettanut.
Clare on ensimmäinen, joka sai minut -
tuntemaan oloni mukavaksi kulttuurissani.
Kasvaessa olin keskittynyt siihen, mitä muut ajattelivat.
Kun aloin karistaa kuukautisten stigmaa,
aloin myös samalla vaalia perintöäni.
Aloin kysellä vanhemmiltani perinnöstäni ja kulttuuristani,
ja aloin jutella enemmän isovanhemmilleni.
Minulla on isovanhempia Kiinassa, eivätkä he puhu englantia.
Kun aloin menettää kieltäni ja kulttuuriani,
heidän kanssaan kommunikoiminen vaikeutui,
MANDARIININ SANAKIRJA
kunnes lopetin heille puhumisen.
Minä ajattelin:
"Haluanko katua tätä tulevaisuudessa,
vai haluanko tietää, että tein parhaani?"
Otin mandariinin oppitunteja ensimmäisenä lukuvuotena,
ja olen hiljalleen voinut puhua heille.
Hiljattain minulla oli ensimmäinen puhelu isovanhempien kanssa -
ilman äitiäni.
Ajattelin: "Uskomatonta että olin ohittanut tämän -
niin monta vuotta."
Jos olisin käskenyt esikouluikäistä itseäni jatkamaan -
perintöni kantamista,
olisin säästynyt kaikelta tältä tuskalta. Olin eksynyt vuosia, mutta -
kun taas löysin perintöni,
se oli sanoinkuvaamaton tunne.
Tunsin oloni kokonaiseksi.
Olimme ylpeitä, kun hän alkoi arvostaa juuriaan.
Yllätyin kuinka nopeasti hän oppi mandariinia.
Hän kantoi -
perinteemme hyvin, mistä olemme onnellisia.
He ovat yhdessä niin hauskoja.
Kun on sama paras kaveri -
noiden kasvuvuosien läpi, se on erityistä.
Kunpa minulla olisi jotain sellaista. Paras kamu.
Me olemme nyt eri yliopistoissa tekemässä eri asioita.
Menimme päivittäisistä tapaamisista -
kerran vuodessa tapaamiseen.
Yliopistoon mennessä oli vaikea sanoa hyvästi. Se oli surullista.
Taidamme vielä jatkaa ystävyyttä.
Ihan siksi, että vuosien aikana me molemmat -
omistauduimme sille ystävyydelle.
- Olemmeko aina näin läheisiä? - Tietenkin.
Kun lähdimme yliopistoon,
opimme, että meidän ei tarvitse puhua toisillemme 24/7 -
pysyäksemme ystävinä.
On hankalaa löytää hetkiä, jolloin jutella.
- Pitää varata aikaa. - Kyllä.
HYVIÄ UUTISIA!! VOITKO FACETIMETA?
LUENNON JÄLKEEN! TUSKIN MALTAN ODOTTAA!
KUULOSTAA HYVÄLTÄ
Kun olemme kampuksella, olemme kiireisiä.
Mutta sitten kun vaihdamme kuulumisia…
Hei.
Jestas, minut hyväksyttiin opiskelemaan ulkomailla.
Onko se virallista?
- Kyllä. - Onneksi olkoon!
Tuletko käymään kylässä? Olen tosissani.
On harvinaista saada joku, johon voi oikeasti luottaa.
Kasvamiskokemukseni ei olisi ollut sama, jos emme olisi tavanneet.
Olen iäti kiitollinen hänestä.
Minä myös.
Mitä jos emme olisi tavanneet? Keiden kanssa olisin kavereita?
Hengailimme toistemme kanssa paljon. Mitä olisin tehnyt lauantaisin?
En tiedä!
- Minä olisin ollut yksin. - Minä olisin ollut -
- ihan eri ihminen. - Minä myös.
Tekstitys: Joona Keskinen