Oppveksten er så mange ting.
Oppveksten er uforutsigbar.
Oppveksten kan endre verden.
INGEN RETTFERDIGHET INGEN FRED
Oppveksten var…
Vi har makten og ansvaret.
Vi fortjener å bli hørt.
Oppveksten er…
-Voldsom. -Klein.
-Forvirrende. -Rot.
-Vakker. -Obligatorisk.
Vi klarte det!
10 HISTORIER
OM MOTET
TIL Å VÆRE DEG SELV
Du kalte meg bestevennen din til noen.
Da jeg hørte det…
Tenkte jeg: "Vi er bestevenner," det slo meg ikke før du sa det.
Vi vokste opp sammen, prøvde å finne ut av ting.
PERIOD POWER PUNKTUM.
Vi oppdaget sammen hva vi hadde en lidenskap for, hva vi klarte.
Det gjør deg til en gladere person fordi du vet at noen
støtter deg. Jeg føler at forholdet vårt alltid har
holdt meg på bakken.
Ja, jeg føler definitivt det samme.
-Tagning en. -Jeg kan se speilbildet mitt i kameraet.
Virkelig? Åh, ja.
Hvis jeg snakker for fort, gi meg et signal eller noe,
så sakker jeg ned.
Så, hei, jeg er Clare.
Jeg er 19 og kommer fra Clarks Summit, Pennsylvania,
der jeg møtte Isabel.
Hei, jeg er Isabel.
Jeg er også 19 og kommer også fra Pennsylvania.
Vi har gått gjennom mye, oppveksten er vanskelig og tøff.
Og den er irriterende…
MENSENKLUBB INNMELDING
-…og klein. -Forvirrende.
-Ja. -Alle disse klisje tingene.
Vi hadde skapt alle disse minnene og delt opplevelser.
Jeg tror at det festet vennskapet vårt.
Og jeg føler at i de filmene du ser bestevenner,
bestevennen går gjennom den andres hus.
Liksom, sitter ned,
lager seg mat eller noe og, liksom, ingen bryr seg.
Og jeg føler at det stemmer for vårt forhold.
Men mange folk forstår ikke hvorfor vi er så nære, vil jeg si.
Ja, bare fordi Clare er høylytt og jeg er litt roligere. Og…
Jeg var… Ja, beklager, Clare.
-Hun er enig. Det går bra. -Jeg gjør det.
Det er hovedforskjellen, men vi har faktisk
like perspektiver
og ideer om hva som foregår, hvis det
gir mening.
Var dere bekymret for å passe inn?
-Herregud. Ja. -Helt klart.
Jeg tror vi begge var. Jeg begynte ganske tidlig.
Oppveksten som asiatisk-amerikansk i et så overveiende hvitt samfunn
var veldig tøft for meg og jeg følte meg utenfor i oppveksten.
Jeg kom til barnehagen, foreldrene mine slapp meg av,
snakket mandarin og kantonesisk,
sa de elsket meg og ønsket meg en fin dag,
og slike ting.
Og umiddelbart fra starten, alle barna og foreldrene deres,
alle stopper, snur seg og ser på oss.
Så forferdet over at…
jeg vet ikke, at det blir snakket et fremmed språk.
Det hjalp ikke at jeg var den eneste asiatisk-amerikanske i klassen.
Her forsøkte jeg å få de nye vennene som
foreldrene snakket om,
og alle så rart på meg. Jeg hatet følelsen.
Jeg kom hjem og de sa:
"Hvordan var første dag?"
Jeg sa: "Hvorfor snakket dere kinesisk til meg?"
"Hvorfor? Alle barna så på meg." Og jeg sa:
"Ikke snakk kinesisk til meg. Bare snakk engelsk til meg."
Vi alle vokste opp med å gi henne et valg. Men ikke holde hånden hennes.
Jeg kantonesisk…
VINNY ISABELS FAR
…og kona mandarin.
MICHELLE ISABELS MOR
Da hun var liten, snakket jeg kinesisk til henne,
og jeg føler at hun ville bære kulturen slik.
Men vi bor i en liten by der alle snakker engelsk.
Hun følte seg fortapt,
så vi lot henne gjøre det hun ville.
Med immigrantforeldre,
de kunne aldri forberedt oss på det. De visste ikke.
De vokste ikke opp her. De vet
ikke hva man gjør.
Du oppdrar disse jentene i en hvit verden
og du vet ikke hva du gjør.
På utsiden var jeg bare en kinesisk-amerikansk jente som
alle gikk på skolen med, men inni,
følte jeg meg så alene, som ingen relaterte til meg.
Barna så annerledes på meg,
så løsningen min var: "Ikke vær annerledes
"og vær som alle andre."
Og be dem om å kaste bort delen av kulturen deres som de
ville la meg vokse opp med.
Jeg ville ikke nyte kulturen min utenfor livet hjemme
og jeg skulle ønske jeg visste hvor mye jeg ville angre på det
senere i livet.
Jeg hadde nesten ingen venner.
Jeg følte at jeg ikke kunne relatere til noen, mens Clare…
Jeg er enebarn.
Jeg er nær med foreldrene mine fordi jeg er enebarn.
-Okei, si hvor gammel du er? -Åtte.
Hva vil du fortelle ditt framtidige jeg?
Aldri røyk.
Det var veldig mye læring og voksing, og selvstendighet og
å ta styring over deg selv.
Clare er en veldig utgående person.
PATRICK CLARES FAR
Hun ville alltid delta i ting.
Har alltid vært dreven.
MARILYN CLARES MOR
Hun organiserer ting og bringer folk sammen.
Men dreven på samme tid. Ja.
Jeg har definitivt en mer opp-i-trynet-ditt-personlighet.
Og da jeg var yngre, kunne jeg ikke kontrollere det.
Og jeg er litt mer i mitt eget hode.
Foreldrene mine inkluderte meg alltid i samtalen deres.
De snakket til meg som jeg var en voksen.
Fortell meg det første minnet dere har av hverandre.
Første minne jeg har av Isabel er at hun kom bort
og sa: "Hei." Det var da jeg kom til skolen.
Jeg byttet skole i sjetteklasse.
Og jeg prøvde å få venner den første uka,
og hun var snill og kom bort og snakket med meg.
Det er en fin historie.
Du var ikke redd for å utfordre læreren eller noe.
Og jeg respekterte det.
Jeg tenkte: "Gosh. Wow. Hun er så kul."
I syvendeklasse var vi i samme rom,
men hengte aldri utenfor skolen.
I begynnelsen av åttendeklasse,
planla jeg å reise til Comic-Con i New York City.
Isabel og jeg snakket om, du vet, superhelt-filmer sammen.
Hallo, Isabel?
Jeg sier: "Hei, dette er sykt. Vil du være med på Comic-Con?
"Jeg har en ekstra billett."
Ja, overraskende nok, sa foreldrene mine ja.
Så, hun sov over, fordi vi dro tidlig.
Faren min er interessert i østlig filosofi.
Og Isabel kom til huset mitt og sier:
-"Hva søren er dette?" Liksom… -Vel, okei…
…gigantisk maleri av Buddha hos den hvite jenta?
Jeg var så forvirret fordi… Jeg mener… Og ingen av mine venner
i oppveksten hadde noe som liknet østlig kultur.
Jeg går inn i Clares hus.
Det er små Buddha statuer i huset.
Det var mer ett mini-kultursjokk for meg,
fordi vi har mer til felles enn jeg trodde.
Det var første gang vi hang sammen,
og vi kom godt overens.
Fedrene våre vokste opp med tegneserier,
så vi knyttet bånd over at fedrene våre hadde vist oss det.
Ja. Faren min er en stor tegneserie-fan.
Vi eier 3000 tegneserier.
Jeg har en stor samling.
Tegneserier er en ting jeg elsker.
Jeg samlet dem. Lekte at jeg var Spider-Man.
Vi knytter bånd over det.
Clare ble interessert. Og så var Comic-Con tingen
som brakte barna sammen.
Vi dro og fikk møte Carrie Fisher før hun døde, faktisk.
Det var kult. Vi møtte Mark Hamill.
Jeg var glad for å få en ny venn og dele opplevelsen.
Vi hadde det supert. Det var veldig gøy.
Så, innen slutten av åttendeklasse,
var vi bestevenner.
Og så fortsatte vi det vennskapet på videregående.
Videregående var veldig stereotypisk Americana.
Det er klikker der.
Alle prøver alltid å gjøre et stort inntrykk.
Alle prøver å passe inn med de populære.
Jeg gjemte definitivt deler av personligheten min for å passe inn
og være en av de populære jentene.
AVGANGSKLASSEN 2020
Vi ble med på en million ting.
Jeg var redaktør i årboka.
-Elevrådet. -President av studentsenatet.
-Vitenskapsolympiaden. -Kaptein i Falsk Rettssak.
Jentelaget i tennis.
Spilte tennis hele videregående.
-Symfoniorkesteret. -Korpset.
Spanskklubb.
DENNE SOMMEREN! BFF
Hun var involvert i en enorm mengde aktiviteter.
Jeg tror at samfunnet legger det presset på barn nå, om å prestere på den måten.
Hun ble definitivt overveldet.
Hun er veldig involvert med alle disse organisasjonene.
Jeg vet ikke hvordan hun rekker å sove.
Jeg spredte meg så tynt ut og var ikke tro mot den jeg var.
Du er 13 år, du prøver bare å finne deg selv ut.
Og jeg gjorde for mye.
Jeg la alt dette presset på meg selv.
Å ha en million ting å gjøre ga meg
en måte å avlede den urimelige mengden angst jeg hadde.
Og gjennom hele videregående, hadde jeg så ille panikkanfall
at jeg kastet opp. Og jeg sa det ikke til noen.
Jeg innså ikke på den tiden at jeg hadde angst.
Hun ble med i alle disse klubbene og alle aktivitetene,
så det virket som at presset kom fra å delta
i alt sammen.
NÅR ER DET FOR MYE?
Det var et oppgjør for meg:
"Hvem gjør jeg det for?"
Som: "Hvorfor er jeg involvert?"
Så, det fikk meg til å revurdere ting jeg gjorde
som ikke ga meg glede.
Jeg levde ikke det fulle livet som jeg kunne gjort.
Rundt andreåret på videregående, scrollet jeg på sosiale medier…
ET TENÅRINGSBLAD
…og ser en post fra et ungdomsblad…
STOPP FATTIGDOM
…som handlet om mensenfattigdom.
Jeg hadde aldri hørt det begrepet før.
Jeg klikker på lenken og det var en artikkel om en veldedighet
som het "Period" som kjempet for å stoppe mensenfattigdom.
Som betyr å ikke ha tilgang til menstruelle produkter
på grunn av økonomiske begrensninger.
Så, jeg leser denne artikkelen og de har
alle disse skremmende statistikkene.
En var at en av fem jenter misset skolen
for mensenfattigdom.
Og jeg lærte at på grunn av stigmaet,
skammet folk seg over mensen,
og derfor snakket de ikke om at det påvirket livet deres så mye.
Feminine produkter på skolen for elever som trenger eller…
MENSENFATTIGDOM
…ikke har råd.
Vi bør ikke tvinges til å holde det hemmelig.
Alle synes det er ekkelt og blir flau over å snakke om det.
Så, det var noe jeg aldri hadde tenkt på.
Og definitivt en kontroll av mitt privilegium.
Har du mulighet til å gi tilbake, bør du,
og det var innplantet i oss begge.
-Hallo? -Og jeg sa:
"Vi starter organisasjonen på skolen vår.
"La oss samle inn penger
"til å få mensenprodukter ut til folk som trenger dem."
Hva tenker du?
Vel…
-Hallo, Isabel? -Ja, la oss gjøre det.
Vi innså ikke hvor mange dette påvirker.
Vi kan ikke hjelpe alle i samfunnet vårt.
Okei, la oss gjøre det.
PERIOD = BEGYNN ET KAPITTEL
Da jeg brakte idéen til Isabel, visste jeg at det ikke
ville komme lett inn på skolen og samfunnet vårt.
Jeg innrømmer at jeg var litt bekymret for hvordan det
ville gå på skolen.
Jeg hadde mye å lære. Hun lærte meg om stigmaet.
Jeg var en vanlig tenåringsjente.
Vi gjemte tampongene på do.
Gjemte bindene våre.
Da jeg fikk mensen de første gangene,
var jeg alltid så flau.
Midt i skoledagen, og ingenting å
gjøre før jeg kom hjem.
Jeg var litt sånn vil-ikke-snakke-om-det,
på grunn av kulturen jeg vokste opp med.
Dette er veldig tøffe temaer for dem å snakke om.
Jeg hadde definitivt mitt eget stigma rundt mensen,
for da jeg fikk min første mensen,
gikk jeg til mor og trodde at jeg skulle dø.
Jeg sa: "Jeg blør, jeg dør."
Mor sa: "Nei, du dør ikke."
Hun sa: "Dette er veldig normalt." Ga meg et bind
og det var slutten på historien.
Jeg lærte av andre folk at
det ikke var en ting som du bør snakke om med andre.
Jeg følte et behov for å konfrontere dette stigmaet for å hjelpe andre.
Hun hadde en lidenskap for dette og jeg sa: "Kjør på,"
og du var stort sett lik.
Jeg var helt for det, fordi det var pønk og jeg elsket det.
Først var det skummelt,
fordi jeg gjerne ville passe inn.
MENSENMAKT
Jeg tenkte: "Hva kan jeg tape?"
For å få medlemmer, gikk vi inn i klasserom
og sa: "Hei. Kan vi få oppmerksomheten?"
"Vi gjør dette. Vi starter dette."
-"Vil ha dere med." -Meld dere på.
-Nei. -Ekkelt.
Det var vanskelig i starten, for å høre ordet "mensen"…
Hørt om mensenfattigdom?
-Folk sa: "Æsj, hva?" -Jeg bryr meg ikke om dette.
Det må dere takle på egenhånd.
Privat.
Tenåringsgutter, gutter på skolen vår sa…
Hva skal dere gjøre i denne klubben? Gråte og spise sjokolade?
Noen av elevene var ikke så mottagelige.
SPLATT!
Det høres veldig ille ut, men det var ikke så dramatisk.
Ingen skulle slushe oss.
Prøvde de å gjøre narr av oss foran klassen
for å få folk til å le? Så klart.
Men, nei. Ingen slushing.
Så, vi fortsatte og etablerte klubben.
Og første møte var en fiasko.
Vi begynte med to medlemmer. De sitter akkurat her.
De første to medlemmene her.
Man kan ikke på en og samme tid
stoppe et stigma mot noe
så stort som stigmaet rundt menstruering.
Du tvinges på en måte til å se
på hvordan du ser deg selv, bare fordi du kaster
deg ut der. Men fordi jeg hadde noen i ryggen som Clare,
tenkte jeg: "Okei. Jeg kan godt jobbe med å bryte ut av formen min.
"Jeg er allerede så dypt i det.
"Kan se hvor det tar meg."
Spesielt for at andre ikke
-følte det. -Stemmer.
Så, vi måtte selv… vi måtte holdes
-til den standarden også. -Enig.
Det skremte oss aldri fra målet. Vi fortsatte å jobbe hardt.
Klubben vår har tre søyler.
Tjeneste, utdanning, ambassadør.
Vi tjener samfunnet vårt ved å gi ut gratis mensenprodukter.
I tillegg… beklager. Vent, jeg trodde du skulle si…
-Tjeneste… -Til slutt, med mer
innsats, dedikasjon og jobb, la folk merke til det.
De sa: "Åh, dette er ganske kult. Vi bør… bli med."
Bare via rykter, begynte vi å få
flere medlemskap.
Vi gir unge jenter menstruasjons-opplæring og prøver å stoppe mensen-stigmaet.
Skolestyret og administrasjonen
elsket innsatsen vi la inn.
Og endelig er vi ambassadører for å stoppe mensenfattigdom
via systematiske måter ved påvirkning av statens Pennsylvanias regjering.
Inspektøren visste ikke om problemet.
Men da vi viste ham det, sa han:
"La oss gjøre det. Fikse det."
Vi klarte å påvirke dem til å sette gratis mensenprodukter
i alle videregående, ungdomsskole… doer.
Som var en stor seier.
Så, plutselig, kunne jenter ha mensen
og si: "Åh, gosh. Jeg glemte tampong."
Så kunne noen i klassen si: "Åh, nei, det er
"tamponger og bind på do."
GRATIS
Det var kult å si: "Glemte du en? Ikke bekymre deg.
"Ikke noe problem. Vi har deg.
"Og vi har ryggen din."
Å hjelpe noen og forsikre om at de ble i timen var
det kuleste. Det var det kuleste.
-Og nå er det normalt i dag. -Ja, normalisert.
-Ja. -Som er vilt.
Vi fikk mange flere medlemmer etter vi fikk mensenproduktene
på toalettet.
Jeg tror at vi fikk folk til å bry seg
ved å koble det til interseksjonalitet.
Det er et utdanningsspørsmål. Helse.
Det er borgerrettigheter. Og det er ikke-binære folk
og trans menn som trenger disse produktene.
Alle blir påvirket av det på en eller annen måte.
Det er så fantastisk at dere alle ser
mensenrettighets-bevegelsen som så interseksjonell
og ikke begrense mensen til bare folk som identifiserer seg
som kvinner og jenter.
Arbeidet dere gjør er så viktig.
Det betød ikke noe hvordan du identifiserer deg eller kjønnet ditt,
sørg for at folk føler verdighet
og de kan gå og fokusere på det de trenger.
Vi trenger alle. Skriv under på kampanjer. Ring lokale lovgivere.
Det er ting du kan gjøre.
Tusen takk for at dere kom.
Vi gjorde det sammen.
Vi så effekten på samfunnet vårt.
HVORFOR ER DET TABU?
Det er noe som er en lærepenge for alle oss i den eldre generasjonen.
At hun gjør dette gjør oss mer aksepterende
og mer forstående, og at det ikke er tabu lenger.
Det var så mange folk som var involvert,
men selv min lille del
gjorde at jeg følte meg bra og hjalp min mentale helse.
Jeg begynte å få terapi.
Jeg virkelig lærte praktiske teknikker.
Og å la vennene mine og familien være klar over det,
og de kan støtte meg så jeg ikke føler meg alene.
Isabel spesielt, hun har vært så aksepterende med
feilene mine og problemene mine.
Det er fint med noen som støtter,
du ikke må være alene hele tiden
og tenke tankene dine, og det er det viktigste
Clare har lært meg.
Clare er den første som fikk meg til å føle
meg komfortabel i kulturen min.
I oppveksten var jeg så fokusert på hva alle andre tenkte.
Og jeg vil si at mens jeg begynte å bli de-stigmatisert til mensen,
begynte jeg å kreve tilbake arven min på samme tid.
Så, jeg begynte å spørre foreldrene mine mer om arven min, kulturen min,
og jeg ville snakke mer med besteforeldrene mine.
Jeg har besteforeldre i Kina og de snakker ikke engelsk.
Da jeg begynte å miste språket og kulturen,
ble det vanskeligere å kommunisere med dem,
KINESISK ORDBOK
til jeg sluttet å snakke med dem.
Og jeg tenkte:
"Vil jeg angre på dette i framtiden
"eller vil jeg vite at jeg prøvde mitt beste?"
I første semester begynte jeg å ta mandarin-timer
og jeg har sakte lært å snakke med dem.
Jeg hadde første telefonsamtale med besteforeldrene
mine uten mor nylig.
Jeg tenkte: "Jeg kan ikke tro at jeg gikk glipp av dette i
"så mange år."
Hvis jeg gikk tilbake i tid og ba barneskole-meg om å fortsette
å ha arven min hos meg,
hadde jeg spart meg for all denne smerten. Jeg følte meg fortapt i årevis, men…
da jeg fant arven min igjen,
var det en ubeskrivelig følelse.
Jeg følte meg så komplett.
Vi var stolte over å se henne begynne å sette pris på røttene sine.
Jeg ble overrasket over hvor fort hun lærte mandarin.
Hun bar vår…
vår tradisjon veldig godt, som vi var glade for.
De to sammen er bare så morsomt, jeg mener,
å ha den samme bestevennen
gjennom de formende årene, jeg synes det er ganske spesielt.
Jeg skulle ønske jeg hadde noe slik. En BFF.
Vi er på forskjellige skoler nå og gjør forskjellige ting.
Vi gikk fra å se hverandre nesten hver dag.
Til å ikke se hverandre på et år.
Å reise vekk på høyskole, det var tøft å si farvel. Det var trist.
Jeg tror at vi fortsetter… Å være venner.
Mens årene går forbi fordi vi begge
dedikerte oss til det vennskapet.
-Vil vi alltid forbli så nære? -Selvfølgelig.
Mens vi var på høyskole,
lærte vi at vi ikke må snakke sammen 24/7
for å være venner.
Det er vanskelig å få pratet.
-Man må lage tid. -Ja.
JEG HAR STORE NYHETER!! KAN DU FACETIME?
JEG KAN ETTER TIMEN! KAN IKKE VENTE MED Å HØRE!
JIPPI, HØRES BRA UT
På campus, er vi alle opptatte med ting.
Men når vi snakker igjen…
Hei.
Herregud. Jeg kom inn på utenlandsstudier i dag.
Gjorde du… offisielt?
-Ja… -Åh, gosh, gratulerer!
Kommer du på besøk? Jeg er helt seriøs.
Å ha noen som du faktisk kan støtte deg på er sjeldent.
Oppveksten for meg hadde ikke vært den samme hvis vi ikke hadde møttes.
Så, jeg er evig takknemlig for henne.
Jeg mener, jeg også.
Hva om vi aldri møttes? Hvem hadde vært mine venner?
Vi hang så mye, hva skulle jeg gjort på lørdager,
-jeg vet ikke! -Nei, jeg tror…
-Jeg hadde vært alene. -Jeg tror jeg
-hadde vært en helt annen person. -Jeg også.
Tekst: Maren Næss