Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
Este șansa de a schimba lumea.
FĂRĂ SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
Maturizarea a fost…
Avem puterea și obligația…
Merităm să fim auziți.
Maturizarea este…
- Tumultuoasă. - Jenantă.
- Derutantă. - Haotică.
- Frumoasă. - Obligatorie.
Am reușit!
ZECE POVEȘTI
DESPRE CURAJUL
DE A FI TU ÎNSUȚI
DEVENIND ADULT
M-ai numit odată prietena ta cea mai bună.
Atunci mi-am zis…
„Chiar suntem prietene bune.” Nu mi-am dat seama până n-ai zis-o tu.
Am crescut împreună și voiam să înțelegem lumea.
PUTERE MENSTRUALĂ
Descopeream împreună ce ne pasionează și de ce suntem capabile.
Te face un om mai fericit doar să știi că cineva
te sprijină. Cred că prietenia noastră a fost
ca o ancoră.
Da, și eu simt exact la fel.
- Dubla unu! - Îmi văd reflexia în cameră.
Serios? Da!
Dacă încep să turui, faceți-mi un semn
și mă domolesc.
Așadar… Bună, sunt Clare!
Am 19 ani și sunt din Clarks Summit, Pennsylvania,
de-acolo ne știm.
Bună, eu sunt Isabel!
Am tot 19 ani și sunt tot din Pennsylvania.
Am trecut prin multe împreună, căci maturizarea e dificilă.
Este și enervantă…
ÎNSCRIERE CLUB MENSTRUAL
- … și ciudată. - Derutantă.
- Da. - Toate clișeele la un loc.
Ne-am făcut amintiri și am trăit lucruri împreună.
Asta ne-a consolidat prietenia.
Când vezi în filme două prietene la cataramă
cum intră una la cealaltă acasă…
Se așază,
își face ceva de mâncare și nimeni nu se miră…
Așa este relația dintre mine și Clare.
Dar nimeni n-a înțeles de ce am fost atât de apropiate.
Da, căci Clare e foarte expansivă, iar eu sunt mai liniștită. Și…
Am fost… Scuze, Clare!
- E de acord, totuși. E bine. - Da.
Aici ne deosebim, dar avem perspective
foarte similare
și idei despre lucruri în general…
Dacă înțelegeți…
V-ați făcut griji că nu vă integrați undeva?
- Doamne, da! - Absolut!
Amândouă ne-am făcut griji. La mine a început devreme.
Maturizarea ca americancă de origine asiatică în comunitatea de albi
a fost grea, pentru mine, și mereu m-am simțit o intrusă.
Țin minte când ai mei mă aduceau la grădiniță
și-mi ziceau în mandarină și cantoneză
că mă iubesc și-mi urează o zi frumoasă
și așa ceva.
Și din primul moment, toți copiii și toți părinții
se opresc ca să se uite la noi.
Par consternați că…
Nu știu, că se vorbește într-o limbă străină.
N-a ajutat nici faptul că eram singura asiato-americană din clasă.
Eu încercam să-mi fac prietenii noi de care-mi ziseseră ai mei,
iar acolo se uitau toți la mine ciudat. Am urât senzația aceea.
M-am întors acasă și m-au întrebat:
„Cum a fost prima zi?”
Le-am zis: „De ce mi-ați vorbit în chineză?
De ce? Se uitau toți copiii la mine.
Nu-mi mai vorbiți în chineză. Vorbiți doar în engleză.”
Am crescut-o lăsând-o să aleagă, dar nu ținând-o de mână.
Eu vorbesc cantoneza…
TATĂL LUI ISABEL
… iar soția, mandarina.
MAMA LUI ISABEL
Când era mică, îi vorbeam mereu în chineză,
pentru că așa consideram că poate duce cultura mai departe.
Dar trăim într-un oraș mic, unde toți vorbesc engleza.
Dar pe ea a confuzat-o,
așa că am lăsat-o să facă ce vrea.
Având părinți imigranți, aceștia nu au putut
să ne pregătească pentru asta, fiindcă n-au știut.
N-au crescut aici. Le cereai sfatul,
iar ei nu știau.
Crești fetele într-o lume a albilor,
și nu știi cum s-o faci.
În exterior eram o fată asiato-americană
colegă cu ceilalți, dar în sinele meu
mă simțeam singură, izolată de ceilalți.
Copiii se uitau altfel la mine,
așa că soluția a fost: „Nu fii diferită,
fii la fel ca ceilalți.”
Le-am cerut să renunțe la partea din cultura lor
cu care voiau să cresc.
Am refuzat să mă bucur de cultura mea în afara casei
și aș vrea să fi știut atunci cât de amarnic voi fi regretat asta
mai târziu, în viață.
Nu aveam aproape niciun prieten.
Nu mă simțeam apropiată de nimeni, în timp ce Clare…
Sunt singură la părinți.
Sunt apropiată de părinți fiindcă sunt singurul copil.
- Spune-ne câți ani ai! - Opt ani.
Ce vrei să-ți spui ție, cea din viitor?
Să nu fumezi!
Învățam și evoluam, eram independentă,
îmi asumam răspunderea.
Clare e o persoană foarte sociabilă.
TATĂL LUI CLARE
Voia mereu să fie implicată.
A fost mereu hotărâtă.
MAMA LUI CLARE
E genul de om care organizează și adună oamenii.
Dar e și hotărâtă. Da…
Categoric, sunt mai degrabă expansivă.
Când eram mai mică, nu prea știam cum să mă temperez.
Am și o minte hiperactivă.
Părinții mă includeau în discuțiile lor.
Îmi vorbeau ca unui adult mic.
Care e prima amintire una despre cealaltă?
Prima amintire cu Isabel e când a venit la mine
și mi-a zis: „Bună!” Era în prima zi când am ajuns la școală.
Într-a șasea am schimbat școala.
Încercam să-mi fac prieteni în prima săptămână,
iar ea a avut bunăvoința să vină să vorbească cu mine.
E o poveste frumoasă.
Nu te temeai să te pui cu profesorii.
M-ai făcut să te respect.
„Doamne! Ce tare e fata asta!”
Într-a șaptea eram în aceeași clasă,
dar nu ieșeam și după ore.
La începutul clasei a opta,
plănuiam să merg la Comic-Con, în New York.
Vorbisem cu Isabel despre filme cu supereroi.
Alo, Isabel?
Îi zic: „Ce zici de nebunia asta, să vii cu mine la Comic-Con?
Am un bilet în plus.”
În mod surprinzător, părinții m-au lăsat.
A dormit la mine, căci plecam în zori.
Tata era pasionat de filosofia orientală.
Când Isabel a venit la mine, s-a mirat:
- „Ce naiba e asta?” - Așa, deci…
…un tablou cu Buddha în casa unei fete albe?
M-a derutat fiindcă… Ceilalți prieteni
nu aveau nimic legat în vreun fel de cultura orientală.
Și intru în casă la Clare…
Peste tot erau statuete cu Buddha.
A fost un mic șoc cultural pentru mine,
fiindcă aveam în comun mai mult decât credeam.
Atunci am stat împreună prima dată,
și ne-am înțeles bine.
Tații noștri au crescut cu benzi desenate,
așa că ne-a apropiat legătura dintre tații noștri.
Da. Tata e un mare fan al benzilor desenate.
Avem cam 3000 de benzi desenate.
Am multe benzi desenate.
Sunt pasionat de benzile desenate.
Le colecționam. Mă imaginam Omul-Păianjen.
Mă leagă de fiica mea.
Clare a devenit interesată și ea. Apoi, Comic-Con
a apropiat și fetele.
Ne-am dus acolo și am întâlnit-o pe Carrie Fisher înainte să moară.
L-am întâlnit pe Mark Hamill.
Eram fericită că am o prietenă nouă, cu care trăiam acea experiență.
Ne-am simțit foarte bine. Ne-am distrat.
Practic, până la finele clasei a opta,
eram prietene bune.
Am continuat prietenia și la liceu.
Liceul nostru era tipic american.
Era plin de găști.
Toți încercau tot timpul să impresioneze.
Toți voiau să fie acceptați de cei populari.
Mi-am înfrânat personalitatea ca să mă pot integra,
fiindcă voiam să fiu populară.
PROMOȚIA 2020
Ne-am înscris în multe cluburi.
Lucram la albumul școlar.
- Eram în consiliul elevilor. - Șefa senatului…
- Olimpiada de științe. - Căpitanul echipei juridice.
Tenis de fete.
Am jucat tenis toți anii de liceu.
- Orchestra simfonică… - Fanfara…
Clubul de spaniolă.
VARA ASTA! PRIETENE BUNE
Mereu s-a implicat în multe activități.
Cred că acum societatea presează copiii să se poarte așa.
A ajuns să fie copleșită.
Se implica mult în tot felul de organizații.
Nu mai știam când avea timp să doarmă.
Trăgeam de mine în toate părțile și nu eram niciodată eu însămi.
La 13 ani, încerci să afli cine ești.
M-am suprasolicitat enorm.
Puneam multă presiune pe mine.
Mă ocupam cu un milion de lucruri
ca să canalizez anxietatea pe care o aveam în exces.
Pe tot parcursul liceului am făcut atacuri de panică atât de grave,
încât vomitam. Nu am spus nimănui.
Nu știam că mă confruntam cu tulburare de anxietate.
Intrase în toate acele cluburi și avea multe activități,
așa că părea că presiunea venea din participarea
la acelea.
CÂND ESTE PREA MULT?
Am stat și m-am întrebat:
„Pentru cine fac asta?
De ce mă implic în toate astea?”
Asta m-a făcut să reexaminez
ce nu-mi aducea niciun fel de bucurie.
Nu trăiam pe deplin, așa cum aș fi putut.
Prin clasa a zecea de liceu, citeam postările din social media…
REVISTĂ ADOLESCENȚI
…și dau de o postare
STOP SĂRĂCIEI MENSTRUALE
…a unei reviste despre sărăcia menstruală.
Nu mai auzisem acei termeni.
Am intrat și am dat de un articol despre un ONG
numit „Stop”, care milita pentru stoparea sărăciei menstruale.
Adică atunci când nu ai acces la produse pentru menstruație
din cauza dificultăților financiare.
Am citit articolul în care aveau
niște statistici extrem de alarmante.
Precum că una din cinci fete lipsea de la ore
din cauza sărăciei menstruale.
Am aflat că, din cauza acelui stigmat,
fetelor le era rușine de ciclu,
așa că nu vorbeau despre faptul că le afecta enorm viața.
Produsele de igienă feminină din școli, pentru elevele
SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
…care nu și le permit.
N-ar trebui să fim obligate s-o ținem în secret.
Pe toți îi scârbește sau le e jenă să vorbească despre asta.
Așadar, era ceva la care nu mă mai gândisem.
Era, clar, un semn că eram privilegiată.
Dacă poți să fii darnic, fă-o!
Amândouă crescuserăm în această idee.
- Alo? - Am zis:
„Să facem o asociație la liceul nostru.
Hai să începem să strângem bani
ca să oferim produse de igienă menstruală fetelor din liceu.”
Ce părere ai?
Păi…
- Alo, Isabel? - Da, hai s-o facem!
Nu ne-am dat seama câți oameni sunt afectați de asta.
Putem ajuta pe oricine din comunitate.
Bine, o facem.
MENSTRUAȚIE - FĂ O ASOCIAȚIE
Când i-am spus ideea lui Isabel, am știut că nu va trece
în liceul și comunitatea noastră.
Recunosc că mi-am făcut griji despre cum o să fie
în liceul ei.
Am avut multe de învățat. Mi-a spus despre stigmat.
Eram o adolescentă ca oricare alta.
Toate ne ascundeam tampoanele.
Toate le ascundeam.
Primele dăți după ce mi-a venit ciclul
am fost extrem de rușinată.
Eram la ore și n-aveam ce face
până nu ajungeam acasă.
Eu am fost cam reticent să vorbesc despre asta,
din cauza culturii în care am crescut.
Erau subiecte dificile pentru ei.
Eu însămi am purtat stigmatul din jurul menstruației,
fiindcă, la primul ciclu,
m-am dus la mama, căci credeam că sunt pe moarte.
I-am zis: „Sângerez, sunt pe moarte.”
Mama mi-a zis: „Nu mori.”
Mi-a zis că e ceva normal, mi-a dat un absorbant
și asta a fost toată tărășenia.
Am aflat de la alții
că nu era ceva despre care să discuți cu altcineva.
Am simțit că trebuie să confrunt stigmatul ca să le pot ajuta pe altele.
Punea pasiune în idee, așa că i-am zis s-o facă,
iar tu ai fost de aceeași părere.
Am fost de acord fiindcă era o idee punk, care mi-a plăcut.
Eram speriată la început, fiindcă voiam să mă integrez.
FORȚĂ MENSTRUALĂ
Mi-am zis: „Ce am de pierdut?”
Ca să cooptăm membri, mergeam în clase:
„Salut! Putem să vă reținem o secundă?
Iată ce vrem să facem, să inițiem.
- V-am dori ca membri.” - Semnați!
- Nu. - Scârbos.
A fost greu de la început, căci numai când auzeau cuvântul…
Știi de sărăcia menstruală?
- Toți ziceau „Câh!” - Nu-mi pasă de asta.
Cu asta te descurci singură.
În privat.
Mai ales băieții din liceu ziceau…
Ce-o să faceți la clubul ăsta? O să plângeți și o să mâncați ciocolată?
Unii elevi n-au fost receptivi.
Sună rău, dar n-a fost chiar așa dramatic.
Nu ne-a prigonit nimeni.
Dacă ne-au ironizat în fața clasei lor,
ca să-i facă pe ceilalți să râdă? Asta da.
Dar nu ne-a prigonit nimeni.
Am reușit să creăm clubul.
Prima întrunire a fost un eșec.
Am început cu două membre. Aici, de față.
Primele două membre sunt aici.
Sigur că nu poți așa, dintr-odată,
să oprești un stigmat
atât de extins precum cel din jurul menstruației.
Am avut senzația că eram forțată
să mă reconsider, fiindcă mă expun
foarte mult. Dar fiindcă am avut un sprijin precum Clare,
mi-am zis: „Poate e cazul să ies și eu din carapace,
în acest punct. M-am expus deja.
Să vedem cum e mai departe.”
Fiindcă voiam ca ceilalți
să scape de stigmat.
Așa că și noi a trebuit să urcăm
- …la acel standard. - De acord.
Nu ne-a îndepărtat de țelul nostru, am continuat să muncim.
Clubul nostru e „Tri”, cu trei piloni.
A servi, a educa, a milita.
Servim comunitatea oferind produse menstruale cui are nevoie.
De asemenea, noi… Scuze, credeam că urmează să spui…
- Servim… - Dar, cu efort,
perseverență și muncă, oamenii au început să vadă.
Au început să considere că e super, că ar trebui să se înscrie.
Doar prin viu grai, am început să avem
mai mulți membri.
Educam tinerele fete despre ciclu și încercam să stopăm stigmatul menstrual.
Conducerea și administrația
admirau eforturile noastre.
Militam, de asemenea, pentru stoparea sărăciei menstruale
făcând lobby pe lângă guvernatorul statului Pennsylvania.
Inspectorul nostru nu știa de problemă.
Odată ce i-am adus-o la cunoștință, a zis:
„Hai să reparăm situația!”
Am reușit să-i convingem să punem produse menstruale gratuite
în toate băile din licee și gimnazii.
Asta a fost o victorie uriașă.
De acum, fetelor care erau la ciclu
și-și uitau tampoanele,
cineva din clasă le putea spune: „vezi că sunt tampoane și absorbante la baie.”
GRATUIT
Era tare că, dacă uitai, nu trebuia să-ți faci griji.
„Nicio problemă. Îți dăm noi.
Avem noi grijă de tine.”
Faptul că ajutam pe cineva ca să nu plece de la ore
a fost cel mai tare.
- Azi e ceva normal. - Acum e peste tot.
Sincer, e o nebunie.
S-a mărit numărul de membri după ce am pus produsele menstruale
în baia școlii.
Am reușit să-i facem pe oameni să le pese
făcând legătura cu intersecționalitatea.
E o problemă de educație, de sănătate.
O problemă de drepturi civile. Există persoane nonbinare
și bărbați trans care au nevoie de aceste produse.
Toți sunt afectați într-un fel sau altul.
Mi se pare extraordinar că vedeți
mișcarea de egalitate menstruală ca intersecțională
și nu limitați menstruația la persoanele care se identifică
ca femei sau fete.
Ce faceți voi e foarte important.
Nu conta cum te identifici sau ce gen ai,
se respecta demnitatea umană,
ca oamenii să se poată concentra pe ce aveau nevoie.
Avem nevoie de voi. Semnați petițiile! Sunați-vă parlamentarii!
Puteți face multe lucruri!
Vă mulțumim că ați venit!
Eram cot la cot cu Isabel.
Vedeam impactul real din comunitate.
DE CE E TABU?
Este o lecție pentru noi, generația mai în vârstă.
Ocupându-se cu asta, ne-a făcut mai deschiși,
mai înțelegători, și n-o mai considerăm un tabu.
S-au implicat și mulți alți oameni,
dar părticica mea de contribuție
m-a ajutat cu sănătatea mintală.
Am început terapia.
Am învățat tehnici practice.
Pentru că familia și prietenii știau de problemă,
au putut să mă sprijine, ca să nu mă simt singură.
În special Isabel m-a acceptat
cu toate defectele și problemele mele.
E plăcut să te sprijine cineva,
fiindcă nu mai trebuie să fii singur,
cu gândurile tale. Cred că e cel mai important lucru
învățat de la Clare.
Clare este prima persoană care m-a făcut cu adevărat
să-mi accept cultura.
Maturizându-mă, eram concentrată pe ce cred ceilalți.
Pot să spun că, odată ce am început să nu mai simt stigmatul ciclului,
am început și să-mi recâștig tradiția.
Am început să-mi întreb părinții despre tradiția, cultura mea,
și am început să vorbesc mai mult cu bunicii mei.
Bunicii mei sunt în China și nu vorbesc engleza.
Odată ce am început să uit limba și cultura,
mi-a fost dificil să comunic cu ei…
DICȚIONAR MANDARINĂ
…până am ajuns să nu mai vorbesc cu ei.
M-am întrebat:
„Vreau să am regrete mai târziu,
sau vreau să știu că mi-am dat toată silința?”
În primul semestru, am început să învăț mandarina,
și, încet-încet, am reușit să vorbesc cu ei.
De curând, am vorbit prima dată la telefon cu bunicii
fără mama de față.
Mi-am zis: „Nu pot să cred că am ratat așa ceva
atâția ani de zile.”
Dacă m-aș putea întoarce când eram la grădiniță să-mi spun
să nu abandonez tradițiile,
m-aș scuti de toată suferința. M-am simțit pierdută atâta vreme, dar…
Odată ce am regăsit tradiția,
am trăit un sentiment de nedescris.
M-am simțit întregită.
Am fost foarte mândri de ea că a început să-și aprecieze rădăcinile.
M-a uimit cât de repede a învățat mandarina.
A dus mai departe…
tradiția noastră foarte bine și ne-a făcut foarte fericiți.
Împreună sunt foarte haioase
și, să ai aceeași prietenă bună
de-a lungul acestor ani de formare, e ceva foarte special.
De-aș fi avut și eu așa ceva, un prieten la cataramă!
Acum suntem la facultăți diferite, facem lucruri diferite.
Ne vedeam zi de zi, practic,
iar acum ne vedem o dată pe an.
A fost greu să ne despărțim când am plecat la facultate. A fost trist.
Cred că vom fi prietene în continuare,
odată cu trecerea timpului, fiindcă amândouă
suntem dedicate acestei prietenii.
- Vom fi mereu așa apropiate? - Bineînțeles.
Cât am stat la facultate,
am aflat că nu trebuie să ne vorbim zi și noapte
ca să fim prietene.
E greu să găsim timp să vorbim.
Trebuie să-ți faci timp.
AM VEȘTI MARI! VORBIM PE FACETIME?
POT DUPĂ ORE! ABIA AȘTEPT SĂ AUD!
URA! SUNĂ BINE
Cât stăm în campus, suntem ocupate.
Dar, odată ce ne regăsim…
Bună!
Mi s-a aprobat cererea de studii în străinătate.
Serios… E oficial?
- Da… - Doamne, felicitări!
Vii să mă vizitezi? Vorbesc serios.
E ceva foarte rar să ai pe cineva pe care să te bazezi.
Maturizarea mea ar fi arătat altfel dacă nu ne-am fi cunoscut.
Așa că-i sunt recunoscătoare pe vecie.
Și eu la fel.
Dacă nu ne-am fi întâlnit? Ce prieteni aș fi avut?
Am ieșit atât împreună, că sâmbăta seara nu știu
- …ce-aș fi făcut! - Cred…
- Ai fi stat singură. - Sincer, cred
- …că aș fi fost altcineva. - Și eu.
Subtitrarea: Mirela Matei