Att växa upp är så många saker.
Att växa upp är oförutsebart.
Att växa upp kan ändra världen.
STOPPA MENSFATTIGDOM SÄG HENNES NAMN
Att växa upp var…
Vi har makten och ansvaret.
Vi förtjänar att bli hörda.
Att växa upp är…
-Tumultartat. -Pinsamt.
-Förvirrande. -Stökigt.
-Vackert. -Obligatoriskt.
Vi klarade det!
10 BERÄTTELSER
OM MODET
ATT VARA SIG SJÄLV
Jag minns att du kallade mig din bästa vän en gång.
Då tänkte jag…
Jag tänkte: "Vi är bästa vänner." Det slog mig inte förrän du sa det.
Vi växte upp tillsammans och vi försökte bara lista ut saker.
MENSMAKT
Vi listade ut tillsammans vad vi hade passion för, vad vi kunde göra.
Man blir bara lyckligare som person när man vet att man har någon
som finns där för en. Jag vet inte, men det känns som vår vänskap
alltid har lugnat mig.
Ja, det känns likadant för mig.
-Tagning ett. -Jag kan se min reflektion i kameran.
Verkligen? Åh, ja.
Om jag börjar prata för fort så ge mig en signal eller nåt
så saktar jag ner.
Så, hej, jag heter Clare.
Jag är 19 och jag är från Clarks Summit, Pennsylvania
och där träffade jag Isabel.
Hej, jag heter Isabel.
Jag är också 19 och jag är också från Pennsylvania.
Vi har gått igenom mycket tillsammans, att växa upp är svårt och tufft.
Och det är irriterande…
MENSKLUBB ANMÄLNINGSBLAD
-…och det är genant. -Förvirrande.
-Ja. -Alla dessa klichéer.
Vi hade bara skapat alla dessa minnen och delade upplevelser.
Jag tror att det verkligen befäste vår vänskap.
Och det känns som i filmer när man ser bästa vänner,
bästa vännen kan bara gå in i den andra vännens hus.
Gå och sätta sig,
fixa lite mat eller nåt och ingen skulle bry sig.
Och jag tycker att det stämmer in på Clares och min vänskap också.
Men många förstod inte varför vi stod varandra så nära.
Ja, bara för att Clare är väldigt högljudd och jag är lite lugnare. Och…
Jag var… Ja, förlåt Clare.
-Men hon håller med. Det är okej. -Det gör jag.
Det är den största skillnaden, men vi har faktiskt liknande
perspektiv
och idéer om vad som försiggår.
Om det låter vettigt.
Hade ni någon rädsla om att passa in?
-Åh, herregud. Ja. -Absolut.
Det tror jag att vi båda hade. Min startade ganska tidigt.
Att växa upp som en asiatisk-amerikan i ett övervägande vitt område
var väldigt tufft för mig och jag kände mig alltid som utomstående.
Jag minns när jag kom till förskolan, mina föräldrar släppte av mig,
pratade mandarin och kantonesiska med mig,
och sa att det älskade mig och ha en bra dag i skolan,
och den sortens grejer.
Och direkt från början, stannade alla barnen och deras föräldrar,
upp och vände sig om och bara tittade på oss.
Bara så förfärade att…
jag vet inte, det talades ett främmande språk.
Det hjälpte inte att jag var den enda asiatisk-amerikanen i klassen.
Här försökte jag skaffa alla dessa nya vänner
som mina föräldrar hade pratat om
och nu stod de bara där och tittade på mig på ett konstigt sätt. Jag hatade det.
Jag minns att jag kom hem och de frågade:
"Hur var första dagen i skolan?"
Jag sa: "Varför pratade ni med mig på kinesiska?
Varför? Alla barnen tittade på mig." Och jag sa:
"Prata inte kinesiska med mig. Prata bara engelska med mig."
Vi växte upp med att ge henne ett val. Men vi styrde inte henne.
Jag pratar kantonesiska…
VINNY ISABELS PAPPA
…och min fru mandarin.
MICHELLE ISABELS MAMMA
När hon var liten så pratade jag alltid kinesiska med henne,
och det kändes som ett sätt att föra kulturen vidare.
Men vi bor i en liten stad där alla pratar engelska.
Och hon kände sig lite vilsen
så vi lät henne göra vad hon ville göra.
Att ha invandrarföräldrar, de kunde
inte förbereda oss på det. För de visste inte.
De växte inte upp här. Man går hem till dem och de vet inte vad de ska göra.
De uppfostrar dessa flickor i en vit värld
men de vet inte vad de ska göra.
På utsidan var jag bara en kinesisk-amerikansk flicka
som alla gick i skolan med, men på insidan
så kände jag mig ensam, som om ingen kunde relatera till mig.
Jag såg att barnen tittade annorlunda på mig,
så lösningen i mitt huvud var: "Var inte annorlunda
utan var som alla andra."
Och bad dem att kasta bort den delen av sin kultur
som de ville att jag skulle växa upp i.
Jag ville inte njuta av min kultur utanför mitt hem
och jag önskar att jag visste då hur mycket jag skulle ångra det
senare i mitt liv.
Jag hade knappt några vänner.
Det kändes som jag inte hade nån som jag kunde relatera till, medan Clare…
Jag är enda barnet.
Jag står mina föräldrar väldigt nära för att jag är enda barnet.
-Okej, berätta hur gammal du är? -Åtta.
Och vad vill du säga till ditt framtida jag?
Rök aldrig.
Det handlade mycket om att lära och utvecklas och självständighet och
och att ta ansvar för sig själv.
Clare är en väldigt utåtriktad person.
PATRICK CLARES PAPPA
Hon ville alltid delta i det som hände.
Hon har alltid varit driven.
MARILYN CLARES MAMMA
Hon är den som organiserar saker och för samman folk.
Men samtidigt väldigt driven.
Jag har definitivt en mer påträngande personlighet.
Och när jag var yngre så visste jag inte hur jag skulle behärska det.
Och jag är bara lite mer i mitt eget huvud.
Mina föräldrar inkluderade alltid mig i sina konversationer.
De pratade med mig som om jag var en liten vuxen.
Berätta om det första minnet ni har av varandra.
Det första minnet jag har av Isabel var att hon kom fram till mig
och sa hej. Det var när jag först kom till skolan.
För jag bytte skola i sjätte klass
och jag försökte skaffa vänner den första veckan
och hon var snäll nog att komma fram till mig och prata med mig.
Vilken fin berättelse.
Du var inte rädd för att utmana lärarna och sånt.
Och jag respekterade det. Jag tänkte:
"Wow. Den här tjejen är cool."
I sjunde klass hade vi samma klassrum
men hade inte setts efter skolan tidigare.
I början på åttonde klass
så planerade jag att åka till Comic-Con i New York.
Isabel och jag pratade om superhjältefilmer.
Hallå, Isabel?
Jag sa: "Jag vet att det här är galet. Vill du följa med till Comic-Con?
Jag har en extra biljett, det är gratis."
Ja, överraskande nog så sa mina föräldrar ja.
Så hon sov över för vi åkte väldigt tidigt.
Min pappa är väldigt inne på österländsk filosofi.
Och Isabel kom till mitt hus och sa:
-"Vad i helsicke gör den här, typ… -Ja, okej…
…enorma tavlan av Buddha i den här vita flickans hus?"
Jag var så förvirrad för… Ingen av mina andra vänner
när jag växte upp hade något som liknade österländsk kultur.
Sedan kommer jag in i Clares hus.
Där fanns mini Buddha-statyer i hela huset.
Det var som en liten kulturchock för mig
för vi hade mycket mer gemensamt än jag trodde.
Och det var första gången vi hade hängt
och vi kom verkligen bra överens.
Båda våra pappor växte upp med serietidningar
så vi hade det gemensamt hur båda våra pappor har kontakt med oss genom det.
Ja. Min pappa älskar serietidningar.
Vi har runt 3 000 serietidningar.
Jag har en stor samling.
Serietidningar är nåt som jag älskar.
Jag samlade på dem. Låtsades att jag var Spindelmannen.
PANG!
Både jag och min dotter tycker om dem.
Clare blev intresserad av dem. Och sedan var det Comic-Con
som förde samman tjejerna.
Vi åkte och vi träffade faktiskt Carrie Fisher innan hon gick bort.
Det var coolt. Vi träffade Mark Hamill.
Jag var bara glad över att ha en ny vän och att få dela den här upplevelsen.
Vi hade verkligen roligt.
Så i princip, i slutet av åttonde klass
var vi bästa vänner.
Och i high school fortsatte den vänskapen.
Vår high school var väldigt typiskt amerikansk.
Väldigt många klungor.
Alla försökte hela tiden göra stort intryck.
Alla försökte passa in i den populära klungan.
Jag dolde definitivt en del av min personlighet för att passa in,
jag ville vara en av de populära flickorna.
KLASSEN 2020
Så vi gick med i en miljon olika saker.
Jag var biträdande årsboksredaktör.
-Jag var i elevrådet. -President för elevsenaten.
-Forskningsolympiaden. -Jag var kapten för Mock Trial laget.
Varsity-tennis för flickor.
Jag spelade Varsity-tennis alla fyra åren.
-Symfoniorkestern. -Marschbandet.
Spanska klubben.
DEN HÄR SOMMAREN! BÄSTISAR
Hon har alltid varit involverad i enormt många aktiviteter.
Jag tror att samhället sätter press på dem nu att prestera på det sättet.
Hon blev definitivt överväldigad.
Hon är väldigt involverad i alla dessa organisationer.
Jag vet inte ens hur hon hinner sova.
Jag involverade mig själv överallt och var aldrig riktigt mig själv.
Man är 13 år gammal och försöker bara lista ut vem man är.
Och jag gick verkligen till överdrift.
Jag satte en massa press på mig själv.
Att ha en miljon grejer att göra var ett sätt för mig
att hantera den otroliga ångest jag hade.
Och under hela high school-tiden så fick jag panikattacker som var så illa
att jag kräktes. Men jag berättade inte för någon.
Jag insåg inte då att jag handskades med ångestsyndrom.
Hon gick med i en massa klubbar och hade en mängd aktiviteter,
så det verkade som om trycket kom från deltagandet
i alla dessa saker.
NÄR BLIR DET FÖR MYCKET?
Det var tid för mig att fundera på: "Vem gör jag det här för?
Varför involverar jag mig i allt det här?"
Så det fick mig verkligen att omvärdera allt jag gjorde
som inte gjorde mig lycklig alls.
Jag levde inte mitt liv till fullo.
Andra året i high school så bläddrade jag igenom social media…
EN TONÅRSTIDNING
…och jag såg ett inlägg från en ungdomstidning…
STOPPA MENSFATTIGDOM
…som handlade om mensfattigdom.
Jag hade aldrig tidigare hört det uttrycket.
Jag klickade på länken och det var en artikel om en ideell verksamhet
som hette "Period" som kämpade för att få slut på mensfattigdom.
Vilket innebär att inte ha ordentlig tillgång till menstruationsprodukter
på grund av ekonomiska hinder.
Så jag läser den här artikeln och de har all denna
väldigt alarmerande statistik.
En av dem var att en av fem flickor har missat skolan
på grund av mensfattigdom.
Och jag lärde mig att på grund av allt stigma
så skämdes folk för sin mens
och pratade inte om det faktum att det påverkade deras liv så mycket.
Mensskydd i skolan för elever som kanske behöver dem…
MENSFATTIGDOM
…eller inte har råd med dem.
Vi borde inte behöva hålla det hemligt.
Alla tycker bara det är lite äckligt och skäms för att prata om det.
Och det var inte nåt som jag hade tänkt på förut.
Och definitivt en titt på mitt privilegium.
Om man har förmågan att ge tillbaka så ska man
och det fick vi båda lära oss som barn.
-Hallå? -Och jag sa:
"Vi startar en gren av organisationen på vår high school.
Vi börjar samla in pengar
"ör att skaffa mensprodukter till folk som behöver dem i vårt grannskap."
Vad tycker du?
Tja…
-Hallå, Isabel? -Ja, vi gör det.
Vi insåg inte hur många det här påverkar.
Vi kan hjälpa folk i grannskapet med det här.
Okej, vi gör det!
MENS = STARTA EN GREN
När jag föreslog idén för Isabel så visste jag att det inte skulle
bli lätt i vår high school och i vårt grannskap.
Jag ska erkänna att jag var lite orolig för hur det skulle utspela sig
i hennes high school.
Jag fick lära mig mycket. Hon undervisade mig om stigman.
Jag var precis som alla andra tonårsflickor.
Alla gömde tampongerna när de gick på toaletten.
Alla gömde bindorna.
Som när jag först fick min mens, de första gångerna,
tyckte jag alltid att det var pinsamt.
Det kunde vara mitt i skoldagen och jag kunde inte göra nåt förrän jag kom hem.
Jag var lite vill-inte-prata-om-det,
på grund av kulturen jag växte upp i.
Det är bara svårt för dem att prata om dessa saker.
Jag hade definitivt mitt eget stigma angående menstruation
för när jag fick min första mens
så gick jag till min mamma, jag menar, jag trodde att jag skulle dö.
Jag sa: "Jag blöder," typ: "Jag är döende."
Min mamma sa: "Nej, du är inte döende.
Det här är väldigt normalt." Hon gav mig en binda
och det var slutet på historien.
Jag lärde mig från andra att
det inte var nåt som man skulle prata med andra om.
Jag ville bara konfrontera det här stigmat för att kunna hjälpa andra.
Hon hade verkligen passion för det och jag sa: "Kör hårt"
och du sa i princip samma sak.
Jag gillade det för det var verkligen punkigt och jag älskade det.
Det var skrämmande i början
för jag ville så gärna passa in.
MENS-MAKT
Jag tänkte: "Vad har jag att förlora nu?"
För att värva medlemmar så gick vi in i klassrummen
och sa: "Hej. Kan vi bara få er uppmärksamhet?
Det är det här vi gör. och försöker starta.
-Vi vill gärna att ni går med." -Så anmäl er.
-Nej. -Äckligt.
Det var väldigt tufft i början, för bara de hörde ordet "mens"…
Känner du till mensfattigdom?
-Folk sa typ: "Usch, vadå?" -Jag bryr mig inte om det.
Det är nåt man själv ska handskas med.
Privat.
För det mesta var det tonårskillar i vår high school som sa…
Vad ska ni ens göra i den här klubben? Bara gråta och äta choklad?
Vissa elever var inte alls mottagliga.
SPLASH!
Det låter hemskt men det var inte så dramatiskt.
Ingen skulle slänga nåt på oss.
Försökte de få oss att se dumma ut inför klassen
för att få folk att skratta? Visst.
Men nej. Inget slängdes.
Så, vi etablerade klubben.
Och vårt första möte var misslyckat.
Vi började med två medlemmar. Vi sitter här.
De första två medlemmarna är här.
Jag menar, det var inte som om vi direkt
kunde sluta ha stigma mot något
så stort som stigmat runt menstruation.
Det känns som man tvingas titta på
hur man ser sig själv, bara för att man blottar sig
så fullständigt. Men för att jag hade nån som Clare på min sida
så tänkte jag: " Okej. Låt mig bara jobba på att ta mig ur mitt skal
nu. Jag har redan kommit så långt. Det är lika bra att se vad som händer."
Och vi ville inte att andra
-skulle känna det stigmat. -Precis.
Så vi själva behövde också hålla oss
-till den standarden. -Jag håller med.
Men det avskräckte oss inte från vårt mål. Vi fortsatte att jobba hårt.
Vår klubb är tri, den har tre pelare.
Tjänst, utbildning och förespråkande.
Vi tjänar vårt grannskap genom att ge behövande kvinnor gratis mensskydd.
Dessutom… Förlåt. Vänta, jag trodde att du skulle säga…
-En tjänst… -Slutligen, med mer ansträngning
och mer dedikation och arbete så började folk uppmärksamma oss.
De sa: "Åh, det här är ganska coolt. Vi borde… gå med i det här."
Bara genom att folk pratade så började vi få
lite fler medlemmar.
Vi ger unga flickor mensutbildning och vi försöker även stoppa mens-stigma.
Och skolstyrelsen och administrationen
älskar all ansträngning vi har lagt ner.
Och slutligen förespråkar vi ett slut på mensfattigdom
på ett systemiskt sätt, genom lobbyverksamhet i Pennsylvania.
Vår föreståndare visste inte att problemet existerade.
Men när vi informerade honom om det så sa han:
"Vi gör det här. Vi fixar det."
Vi fick dem att erbjuda gratis mensskydd
i alla high school- och mellanstadietoaletter.
Och det var en stor seger för oss.
Så helt plötsligt när flickor hade sin mens
och sa: "Åh, jösses. Jag glömde ta med tampong",
Var det nån annan i klassen som sa: "Men nej,
det finns tamponger och bindor på toaletten."
GRATIS
Det var så coolt att kunna säga: "Glömde du en? Oroa dig inte.
Det är inget problem. Vi har vad du behöver.
Och vi är här för dig."
Att hjälpa nån och se till att de kunde stanna i skolan var, typ,
det var så coolt. Det var verkligen coolt.
-Och nu är det normalt. -Ja, nu har det normaliserats.
-Ja. Så normaliserat. -Galet.
Vi fick många fler medlemmar efter vi fick dit mensprodukterna
på toaletterna.
Jag tror att mycket av hur vi fick folk i grannskapet att bry sig
var helt enkelt genom att länka det till intersektionaliteten.
Det är en utbildningsfråga. Det är en hälsofråga.
Det är medborgerliga rättigheter. Och det finns icke-binära personer
och transmän som behöver produkterna.
Alla påverkas av det på nåt sätt.
Jag tycker att det är så fantastiskt att ni ser…
…menstruationsrörelsen som så intersektionell
och inte begränsar menstruation till folk som identifierar sig
som kvinnor och flickor.
Arbetet ni utför är så viktigt.
Det spelar ingen roll hur man identifierar sig eller vilket kön man är,
se till att folk känner sig värdiga
och att de kan fokusera på det de behöver fokusera på.
Vi behöver er. Skriv under våra petitioner. Ring era lagstiftare.
Det finns saker ni kan göra.
Tack för att ni kom.
Jag och Isabel gjorde det tillsammans.
Vi såg effekten vi hade i vårt grannskap.
VARFÖR ÄR DETTA TABU?
Det är verkligen en läxa för oss alla i den äldre generationen.
Att hon har gjort det här gör att vi är mer accepterande
och har mer förståelse och det är inte tabu längre.
Det fanns så många andra personer som var involverade,
men till och med min lilla del
fick mig att må bra. Det hjälpte min mentala hälsa.
Jag började gå i terapi.
Jag lärde mig verkligen praktiska tekniker.
Och tack vare att mina vänner och min familj visste om det
så kunde de stötta mig bättre så att jag inte kände mig så ensam.
Speciellt Isabel, hon har varit så accepterande
när det gäller mina brister och mina problem.
Det är så skönt att ha nån på sin sida
för man behöver inte vara ensam hela tiden
och tänka sina tankar och jag tror att det är det viktigaste
Clare nånsin har lärt mig.
Clare är den första person jag har träffat som har fått mig
att känna mig bekväm i min egen kultur.
När jag växte upp så var jag så fokuserad på vad alla andra tyckte.
Och jag skulle vilja säga att när jag började bli avstigmatiserad till mens,
så började jag även återta mitt arv under samma tid.
Så jag började fråga mina föräldrar mer om mitt arv, min kultur
och jag började vilja prata med mina morföräldrar mer.
Jag har morföräldrar i Kina och de pratar inte engelska.
Så när jag började förlora språket och min kultur
så blev det svårare att ens kommunicera med dem,
KINESISK MANDARIN ORDBOK
så jag slutade prata med dem.
Och jag tänkte:
"Vill jag ångra det här framöver
eller vill jag veta att jag försökte så gott jag kunde?"
Min första termin började jag ta mandarin-lektioner
och jag har sakta kunnat börja prata med dem.
Tillräckligt för att nyligen ha mitt första samtal med mina morföräldrar
utan min mamma.
Jag tänkte: "Det är inte klokt att jag missade det här
under så många år."
Om jag hade kunnat gå tillbaka och sagt till mitt förskole-jag att fortsätta
hålla fast vid mitt arv,
så hade jag inte gått igenom all smärta. Jag kände mig vilsen i flera år, men…
när jag väl återfann mitt arv igen,
var det en känsla som jag inte ens kan beskriva.
Jag kände mig bara så komplett.
Vi var också så stolta när hon började uppskatta sina rötter.
Jag var imponerad över hur snabbt hon lärde sig mandarin.
Hon bar våra…
våra traditioner väldigt väl, vilket vi är väldigt glada för.
De två tillsammans är så roliga, jag menar,
att ha samma bästa vän
genom de formativa åren, tycker jag är speciellt.
Jag önskar att jag hade det. En bästis.
Vi är nu i olika college och vi gör olika saker.
Vi gick från att i princip träffas varje dag, eller hur?
Till att inte träffas på typ ett år.
När vi åkte iväg till college var det svårt att ta farväl. Det var ledsamt.
Jag tror att vi kommer fortsätta vara vänner
under årens lopp för vi är båda
dedikerade till den vänskapen.
-Kommer vi alltid stå varann så nära? -Naturligtvis.
När vi båda var i college
så lärde vi oss att vi inte behöver prata med varann dygnet runt
för att förbli bästa vänner.
Det är svårt att hitta tillfällen när vi kan prata.
-Man måste ta sig tid. -Ja.
JAG HAR GODA NYHETER! KAN DU FACETIMA?
EFTER MIN LEKTION! LÄNGTAR EFTER ATT FÅ HÖRA!
JIPPI, LÅTER BRA.
När vi är på skolan så är vi båda upptagna med saker.
Men när vi väl hinner prata…
Hej.
Herregud. Idag blev jag antagen till att studera utomlands.
Blev du… Är det officiellt?
-Ja… -Herregud, grattis!
Kan du komma och hälsa på? Jag menar allvar.
Att ha nån man faktiskt kan lita på är väldigt sällsynt.
Min uppväxt hade inte varit densamma om vi inte hade träffats.
Så, jag är för evigt tacksam för henne.
Jag menar, jag också.
Tänk om vi aldrig hade träffats. Vem hade jag varit vän med?
Vi var tillsammans så ofta, vad skulle jag ha gjort på lördagskvällar,
-jag vet inte! -Nej, jag tror…
-Jag hade varit ensam. -Jag tror att jag hade varit
-en helt annan person. -Ja, jag också.
Undertexter: Gunilla Jenkins