Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
E șansa de a schimba lumea.
FĂRĂ SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
Maturizarea a fost…
NU NE MAI UCIDEȚI
Avem puterea și obligația.
Merităm să fim auziți.
Maturizarea este…
- Tumultuoasă. - Jenantă.
- Derutantă. - Haotică.
- Frumoasă. - Obligatorie.
Am reușit!
ZECE POVEȘTI
DESPRE CURAJUL
DE A FI TU ÎNSUȚI
DEVENIND ADULT
ÎNTOARCEȚI-VĂ
- Bună! - Bună ziua!
Cu ce te servesc azi?
- Cred că vreau o ciocolată fierbinte. - Imediat.
Maturizarea, cu dizabilități, a fost foarte derutantă,
fiindcă i-am lăsat pe oameni să creadă multe despre mine
și nu a avut cine să vorbească în numele meu.
FRATELE LUI EMILY
- După 19 ani, încă ne ținem tari. - Ne ținem tari.
Ne ținem tari!
Am decis să-mi fac auzită povestea pentru că opinia generală
în discuțiile convenționale despre dizabilități este mereu aceea
că viața oamenilor cu dizabilități este tragică.
Vreau să vă spun aici că dizabilitatea nu este tragică.
De fapt, poate fi extraordinară, frumoasă și multidimensională.
- Te iubesc, Emily! - Liniște!
- Mersi! - Curaj!
Vă mulțumesc!
Emily, când ești gata…
Bună! Numele meu este Emily.
Sunt copil de imigranți. Ambii mei părinți
sunt din Mexic, iar spaniola este limba mea maternă.
Tata s-a înrolat în armată
și ne-am mutat în câteva locuri, până am ajuns
în Austin, Texas. M-am născut cu o afecțiune neuromusculară.
Distrofia musculară îți afectează activitățile curente, precum mersul,
îmbrăcatul, hrănirea. Îți afectează în special forța și tonusul muscular.
De aceea, n-am putut niciodată să merg.
Am avut multe de învățat, fiindcă nu știam ce am de făcut
cu un copil cu dizabilități.
TATĂL LUI EMILY
Nu știam… Nu conștientizam toate lucrurile
la care trebuia să ne adaptăm. Nu știam la ce să ne așteptăm.
Am încercat să învățăm care sunt nevoile ei.
MAMA LUI EMILY
Ce fel de terapii îi trebuie, la ce doctori s-o ducem. Îmi amintesc
că un specialist ne-a zis:
„Îmi pare rău, dar fiica voastră o să trăiască doar șase luni.”
Așa că am plâns enorm. Da, a fost foarte greu.
Când eram mică, mama mă ajuta cu aproape orice activitate de zi cu zi.
Să mă pregătesc dimineața, să mă îmbrac, să-mi tai mâncarea,
la duș, la baie. Lucruri din acestea.
Când am început școala, am văzut cum trata societatea invaliditatea.
Eram tratată ca și cum aș fi fost extrem de diferită de ceilalți oameni.
Îmi amintesc o dată, în clasele primare. Începusem să cresc,
mă înălțasem puțin.
Așa că a venit momentul să mi se dea un alt scaun cu rotile,
ca să mă simt mai confortabil.
Mi se adusese noul scaun la școală.
Mi-au zis: „Fă o probă, să vezi cum te simți
în scaunul cu rotile!” Îmi văd toți colegii aliniați pe hol,
cu privirile ațintite pe mine.
Când am început să traversez holul, au început să aplaude.
Mă aclamau. Toți adulții din jurul meu ziceau: „Vai de mine!
Ce frumos!”
Părea un moment foarte fericit pentru toți ceilalți,
iar eu nu-mi dădeam seama de ce nu mă simțeam la fel.
Nu înțelegeam nimic. Colegii mei erau de-o vârstă cu mine,
coloram aceleași cărți de colorat, jucam aceleași jocuri.
Mă aplaudau pentru ceva ce făcusem deja în fiecare zi.
Parcă îi învățau pe colegi să mă compătimească. Cei cu dizabilități
erau o sursă de inspirație doar pentru că traversau un hol.
M-am simțit scoasă în evidență și înstrăinată de clasa mea.
La vârsta aceea, am avut impresia că e o manifestare a milei.
Am avut senzația că sunt neputincioasă.
Am văzut că Emily se întristase și nu înțelegea ce se întâmplă.
Am văzut prin ochii ei… Ea m-a făcut
să văd prin ochii ei felul în care ei vor să fie acceptați de societate.
La școală aveam o îngrijitoare adult, o persoană
care mă ajuta de-a lungul zilei. Să mănânc, să iau lucruri
din ghiozdan sau să mă ducă la baie în pauze, și tot așa.
Pentru că eram atât de dependentă de un îngrijitor, îmi era foarte teamă
că, dacă zic ceva sau îi supăr cu ceva,
ar putea să-mi taie accesul la acele lucruri de care aveam nevoie.
Nu aveam deloc autonomie pe atunci. Era tot timpul un adult lângă mine
și simțeam că nu am libertatea de a explora cine sunt cu adevărat.
Am ajuns să vreau să fac pe plac tuturor. Adică,
aș fi făcut orice, numai să văd că îngrijitoarea e mulțumită.
Se gândea: „Mamă, dacă-i spun ceva îngrijitoarei, o să se supere pe mine.”
Discutam cu Emily în fiecare zi.
„Poți să spui orice dorești.” Ea era de acord,
dar… știu că lui Emily îi era foarte greu să vorbească.
În gimnaziu, când încercam să-mi găsesc propria voce,
îmi aduc aminte că exersam ce i-aș putea spune îngrijitoarei
și că aveam grijă la fiecare cuvințel.
Mă deranjează că nu-mi lași deloc libertate. Aș vrea să petrec
mai mult timp singură, cu prietenii mei. Și aș dori să am mai multă
independență.
Am nevoie să intru.
Cu cine vorbeai?
De fapt…
Ce e?
Nimic.
Bine.
Efectiv, simțeam că nu-mi ies cuvintele din gură.
Nu reușeam deloc să grăiesc.
Îmi doream tot timpul să fiu altcineva.
EMILY ÎN GIMNAZIU
Visam să fiu independentă, să fiu neînfricată
și, astfel, să devin cineva care nu eram atunci.
Am început să fac planșe vizuale.
Îmi plăcea să înfățișez vizual
modul în care îmi doream să trăiesc pe viitor.
CINE SUNT?
De câte ori visam la asta în camera mea, mă imaginam mereu
ca fiind fără dizabilități. Îmi petreceam timpul evadând
și visând la cine sau ce aș putea fi.
OBIECTIVE
Am văzut că îi venea greu să se manifesteze.
Era ceva cu care se lupta.
Noi o lăsam să fie independentă, pentru ca astfel
să se poată bucura pe deplin.
Dar la început am avut emoții.
În gimnaziu a fost și perioada când au înflorit rețelele sociale.
Am început să-mi fac conturi pe Instagram și pe alte rețele.
Internetul era un refugiu real pentru mine.
Era și perioada nebuniei cu formațiile de băieți.
Pe atunci eram înnebunită după One Direction.
Asta mi-a trezit, într-un fel, și interesul de a scrie.
Sincer, mă gândesc că a fost cea mai jenantă perioadă din viața mea.
„APROPO, NUMELE MEU E HARRY.”
- Da, citeam ficțiune scrisă de fani. - Da.
„EȘTI FOARTE FRUMOASĂ”, SPUSE HARRY…
Da, e posibil și să fi scris.
OARE AZI SE VA ÎNDRĂGOSTI DE MINE?
Scriam pentru prima dată în viața mea, așa că m-am apucat de asta.
Și, sincer, asta a fost…
Cea mai plăcută parte din viața mea, pentru că era un nou mod
de a evada, un nou mod de a…
încerca ceva nou și creativ.
Nu voiam decât să stau tot timpul pe internet. Internetul…
m-a ajutat să-mi ascund invaliditatea și să fiu o puberă normală.
Dar, cu toate că-mi plăcea să fac parte din acele comunități…
Îmi era și rușine, fiindcă știam că mințeam
despre cine eram. Nu ziceam nimic despre invaliditatea mea.
Mi se părea că sunt dezgustătoare
și de neiubit.
Odată, în gimnaziu, cei de la clasele pentru nevoi speciale
mâncau la o masă în cantină. Îmi amintesc că mi-a fost foarte jenă.
Nu voiam să fiu asociată cu copiii cu dizabilități,
deși eu am dizabilități.
EMILY ÎN LICEU
Îmi amintesc că eram într-a noua și îngrijitoarea mea, împreună cu alți
câțiva îngrijitori din departamentul de nevoi speciale s-au gândit
că ar fi foarte frumos pentru mine să merg la bal cu alt elev
de la nevoi speciale.
Nici măcar nu m-au întrebat dacă vreau să merg la bal. M-am simțit înjosită.
Ne-am dus la bal.
Eu purtam o rochie cu paiete, strălucitoare,
tipică pentru bal.
Țin minte că o voluntară a venit la mine.
Mi-a venit o idee tare. Ar fi un moment de neuitat
dacă sportivul sexy ar dansa cu tine.
Vai, nu… Nu știu ce să zic.
Haide! E de treabă. Mă duc să-l întreb.
Lasă-l pe el!
Nu contează. Poți să dansezi cu iubitul meu.
Dansa ciudat, numai din umeri. Îmi treceau multe gânduri prin cap.
Înainte de toate, mă întrebam ce credea ea despre mine.
Clar, nu mă vedea ca pe o amenințare. Dacă aș fi fost un alt fel de fată,
nu și-ar fi dorit ca ea să danseze cu iubitul ei.
Liceul e punctul culminant pentru tot,
iar acea seară a fost revelatoare. M-a înfuriat enorm
că eram tratată ca un animal de companie.
Cei cu dizabilități ar trebui să fie priviți la fel ca ceilalți.
Există, categoric, un complex de superioritate.
Eu ajut copii cu dizabilități.
Știu că pare greu de crezut, dar ei m-au învățat
mai multe decât i-am învățat eu.
Am descoperit că doar un strop de atenție din partea mea
contează enorm pentru ei.
Când vezi o persoană cu dizabilități, automat te uiți la ea
și te gândești: „Vai! Mă bucur că viața mea nu e așa.”
Trebuie să fie un întreg proces de auto-reflecție
care să te facă să crezi că viața mea e foarte tragică.
Așadar, mă vezi ca fiind mai prejos?
În societatea celor fără dizabilități,
noi funcționăm conform teoriei modelului medical al dizabilității…
MODEL MEDICAL AL DIZABILITĂȚII
…și anume, dizabilitatea e privită ca ceva care trebuie
să fie tratată și vindecată.
PROBLEMA: INDIVIDUALITATEA
Opus teoriei care e numită modelul social al dizabilității.
MODELUL SOCIAL AL DIZABILITĂȚII
Această teorie afirmă că nu dizabilitatea e aceea
care trebuie reparată.
PROBLEMA: BARIERELE SOCIALE
De fapt, societatea trebuie reparată
și făcută mai accesibilă diverselor tipurilor de fizic.
TREBUIE AJUTAT - INVALID - BOLNAV
Această teorie mi-a schimbat viața.
A răspuns tuturor gândurilor mele.
CLĂDIRI INACCESIBILE - DISCRIMINARE
Mi-am dat seama asta îmi doream.
„Viața mea e la fel de valoroasă ca a celorlalți și merit autonomie
și independență, la fel ca oricare alt om.”
Această revelație m-a făcut să mă gândesc la identitatea mea
și la ce înseamnă dizabilitatea. Am început să întrevăd un viitor,
care a început să fie tot mai limpede.
FII GROZAV AZI
Liceul e perioada când toți încep
să-și găsească prima slujbă și voiam și eu la fel.
Așa că am început să caut pe internet posturi de scriitor adolescent.
Și chiar am găsit. Am dat de un anunț
pentru o revistă
care căuta scriitori adolescenți. Le-am trimis o scrisoare
de intenție și, o lună mai târziu, mi-au răspuns. Nu-mi venea să cred.
Mi s-a cerut să fac un articol pe un anumit subiect.
ARTICOL DE EMILY FLORES
Voiam să scriu despre faptul că nu erau reprezentate
fetele cu dizabilități.
PLÂNG CU PERSONAJELE. RÂD CU PERSONAJELE:
Când am început, am găsit pe internet o întreagă comunitate cu dizabilități
și asta a schimbat totul.
Cred că societatea fără dizabilități presupune
că cei cu dizabilități sunt un tot unitar și că suntem toți la fel.
Dar în realitate suntem extrem de diferiți
și fiecare percepe altfel lumea. Acum, când am văzut
cum sunt cei din comunitate, am început să-i privesc
ca pe o cultură și ca pe o identitate.
Scaunul cu rotile e libertatea mea. Scaunul cu rotile face parte din mine.
E partenerul meu de viață care mă plimbă prin lume.
Mi-am dat seama atunci ce-mi lipsise toată viața.
Oameni care treceau exact prin ce treceam eu.
Oameni cărora li s-a spus că nu pot face diverse.
Serios? Vă voi arăta că vă înșelați.
A fost ceva puternic. Eram diferiți în multe feluri,
dar foarte asemănători în multe alte feluri.
Eu cred că fiecare are nevoie
să fie reprezentat de cineva.
Mă simt în largul meu cu corpul meu,
așa că aleg să mă apropii de oameni.
Oamenii postau situații similare cu cele întâlnite de mine.
Societatea trebuie să-și dea seama că există diferențe
și nici măcar o dată nu am văzut…
…pe cineva cu membre diferite care să trăiască din plin.
N-am văzut așa ceva. Întotdeauna povestea e lacrimogenă.
E groaznic să lași o asemenea impresie.
Am putut să întrevăd cum ar putea arăta viitorul meu
și cine eram în acel moment.
Corpul nu trebuie să arate în felul în care dictează presa.
Până în acel moment nu avusesem niciun prieten
cu dizabilități în toată viața mea. M-a făcut mândră că am dizabilități,
măcar o dată în viață.
După ce am scris acel articol, am observat că există o mare lipsă
a reprezentării tinerilor cu dizabilități. Am început să colaborez
și cu alte publicații, să scriu despre dizabilități.
Am ajuns să scriu la Teen Vogue.
NU POT FOLOSI TOALETA PUBLICĂ
#METOO A IGNORAT COMUNITATEA CU DIZABILITĂȚI
Îmi plăcea faptul că pot spune povești reale
despre dizabilități.
Cum trebuie să fie reprezentate dizabilitățile?
Primul pas ar fi ca, într-o carte, un serial sau un film
să fie actori sau scriitori cu dizabilități,
scenariști și așa mai departe. Fiindcă acesta e cel mai bun mod
de a asigura autenticitatea și reprezentarea veridică
a unei povești despre dizabilități.
Multe companii care sunt pentru cei cu dizabilități
au în poziții de conducere persoane fără dizabilități.
De aceea conținutul creat de ei pare condescendent. M-am întrebat
cum să fac auzită nu numai vocea mea, ci și a tuturor celorlalți.
Un loc unde cei cu dizabilități să creeze și să expună
povești care sunt veridice.
Și așa a luat naștere Cripple Magazine.
Am hotărât să-i zic „Cripple” fiindcă mulți membri ai comunității
au decis să revendice insulta „schilod”…
SALUTARE, LUME!
…și să fie mândri că sunt invalizi,
ceea ce m-a impresionat. M-am gândit că e și un mod fantastic
de a provoca discuții oneste despre dizabilități…
…fiindcă era prima revistă
pentru tineri invalizi…
DE CE IMPLICAREA LUI BIDEN E IMPORTANTĂ
…scrisă de tineri invalizi.
A făcut totul singură. Chiar totul.
UN BÂLBÂIT DESPRE BÂLBELE LUI BIDEN
A început să scrie, se exprime.
La început ne-am spus că probabil e ceva
pe care-l face ca pe un hobby.
Dar foarte curând a devenit o chestiune serioasă.
EDITOR ȘEF
Când și-a făcut revista, a spus: „Bun. Am scriitori,
am editori.” Am observat că Emily își făcea noi prieteni cu plăcere.
CR*PPLE MEDIA ECHIPA
Echipa a început să crească. Am început să acoperim mai multe teme.
Am postat mai mult conținut, iar un an mai târziu se scria despre noi
în New York Times. Aceasta era dovada…
NOUA REVISTĂ A ADOLESCENȚILOR
…că are impact când relatezi…
AU DREPTUL SĂ-ȘI SPUNĂ POVEȘTILE
…în mod onest despre dizabilități.
Plângea și am întrebat-o: „Ce-ai pățit, Emily?”
„Nimic, mamă. Plâng fiindcă sunt fericită.”
„Sunt atât de mândră de tine, Emily!”
Eram foarte mândri. Era entuziasmată, iar noi ne întrebam:
„Cum o să fie de-acum?”
Când am fondat Cripple, am reușit să-mi întrevăd mai mult viitorul.
Când am reușit, viitorul includea, în sfârșit, și dizabilitatea,
și am putut să-mi imaginez
o viață de zi cu zi în care eram independentă.
EMILY LA FACULTATE
Când m-am mutat și am început facultatea,
am simțit că am căpătat forță.
Mutarea a fost o schimbare uriașă.
Nu eram obișnuiți să fim singuri și, dintr-odată, Emily…
„Ce-o face acum?”
Nu fusesem niciodată singură, eram doar eu și îngrijitoarea mea.
Făceam eforturi să-mi susțin poziția
și să-i spun cum voiam să fiu tratată.
ÎNT*LNIRI
NE VEDEM DISEARĂ? ABIA AȘTEPT SĂ TE CUNOSC…
Hai să te pregătim! Ar trebui să-ți ridici părul.
Îmi place, arată frumos. O să-ți stea foarte bine cu asta.
Te simți bine?
Știam că trebuie să spun ceva,
dar iar nu-mi ieșeau cuvintele pe gură.
E ceva ce nu-ți convine?
Păi… Nu contează.
Ești sigură?
De fapt, nu prea știu cum s-o spun,
fiindcă am nevoie de ajutor,
dar mă deranjează ca cineva nou în viața mea
să mă ajute cu chestiuni intime.
Și vreau să rămân pe cât posibil independentă,
dar nu vreau să fiu tratată ca și cum n-aș avea preferințe sau opinii.
Eu doar… Aș vrea să fiu întrebată.
Absolut! De-asta sunt aici, ca să te ajut.
Mulțumesc! Mi-a luat mult ca să fiu în stare să spun asta.
Sincer, mi-ar plăcea părul desfăcut
și un roșu pe buze, în loc de rozul acesta,
și haina aceea.
Perfect! Așa facem.
A fost un moment de importanță majoră pentru mine.
Am fost forțată să-mi confrunt pentru prima oară dizabilitatea
și să conștientizez
că am cu adevărat nevoie de ajutor cu multe lucruri.
Trebuia să-mi spun cu voce tare părerea.
Îmi place! Ești gata de întâlnire?
Am un pic de emoții, dar nu dau înapoi.
Și așa, să merg la primele întâlniri a fost interesant,
fiindcă era un drum pe care nu mai pășisem.
Dar prima întâlnire s-a dovedit a nu fi așa cum mă așteptam.
A fost cu un băiat dintr-o frăție.
Eram la interior, iar el nu-și dădea jos ochelarii de soare.
Eu eram cam agitată…
Îmi ziceam: „Vai de mine! Ce drăguț e!”
Eram încântată și ignoram treaba cu ochelarii de soare
și că se purta ca unul dintr-o frăție.
Era o aventură în sine.
La fel și cu relațiile.
A trebuit să învăț, ca și cu îngrijitoarele,
că am valoare și că identitatea mea ca femeie cu dizabilități
este completă și frumoasă.
Bună, Paige!
Bună! Nu te-am mai văzut de mult.
Doamne! Ce faci… Vai, vine toată lumea!
Mă bucur să vă văd pe toți!
Și noi ne bucurăm!
Aveți, cumva, idei de articole sau de editoriale?
Cripple Media dă cuvântul tinerilor cu dizabilități,
ei putând decide și controla
ce conținut se creează pentru ei. Și e un sentiment extraordinar
să realizezi așa ceva.
Frumos! Da, îmi place.
Pot să spun că încă mă schimb și e normal.
Acum pot vedea un viitor și știu că pot ajunge
așa cum doresc și acolo unde doresc.
E palpitant să vezi cum prinde totul viață.
Cripple sper să devină o platformă, să crească, să devină cu adevărat un loc
unde tinerii cu dizabilități să-și manifeste puterea.
Vă mulțumesc frumos!
Subtitrarea: Mirela Matei