Dospievanie má mnoho tvárí.
Dospievanie je nepredvídateľné.
Dospievanie je šanca zmeniť svet.
Dospievanie bolo...
NEZABÍJAJTE NÁS!
Máme silu a zodpovednosť.
Zaslúžime si byť vypočutí!
Dospievanie je...
- Búrlivé. - Divné.
- Mätúce. - Zložité.
- Krásne. - Povinné.
Dokázali sme to!
DESAŤ PRÍBEHOV
O ODVAHE
BYŤ SAMÝM SEBOU
DOSPIEVANIE
VRÁŤTE SA
- Ahoj. - Dobrý.
Čo vám dnes ponúknem?
- Asi si dám len horúcu čokoládu. - Dobre.
Dospievanie s hendikepom bolo naozaj mätúce,
lebo som dovolila, aby sa ľudia o mne kadečo domnievali,
a ja som tak nemala vlastnú tvár.
ALEXIS EMILIN BRAT
- O 19 rokov neskôr som stále silná. - Stále silná.
Silná.
Rozhodla som sa podeliť o svoj príbeh, lebo zväčša všetky príbehy
o hendikepoch v bežných konverzáciách sa týkajú toho,
aké tragické sú životy ľudí s hendikepom.
Som tu, aby som povedala, že hendikep nie je tragédiou.
V skutočnosti vie hendikep byť úžasný, krásny a vie mať viac dimenzií.
- Mám ťa rada, Emily. - Prosím, ticho.
- Vďaka. - Dáš to.
Ďakujem vám.
Emily, začni, keď budeš pripravená.
Ahojte, volám sa Emily.
Som dieťa rodičov z prvej generácie migrantov. Obaja moji rodičia
sú z Mexika. Španielčina bola mojím prvým jazykom.
Môj otec bol v armáde,
a tak sme sa viackrát sťahovali. Nakoniec sme sa usadili
v Austine, v Texase. Narodila som sa s neuromuskulárnym ochorením.
Svalová dystrofia ovplyvňuje vaše každodenné činnosti, ako je chôdza,
obliekanie, kŕmenie. Ovplyvňuje silu a tonus vašich svalov.
Kvôli nej nedokážem chodiť.
Museli sme sa toho veľa naučiť, lebo ja som nevedel nič o tom,
ako sa starať o dieťa s hendikepom.
JAY EMILIN OTEC
Netušil som.. Nebol som znalý týchto vecí,
museli sme sa hneď prispôsobiť. Nevedeli sme, čo čakať.
Snažíme sa... učíme sa rozumieť tomu, čo presne potrebuje.
TERESA EMILINA MAMA
Aké terapie treba, lekárov. Pamätám si, ako mi jedna
špecialistka povedala:
„Je mi to ľúto, ale vaša dcéra bude žiť len šesť mesiacov.“
Plakala som a plakala. Bolo to veľmi ťažké.
Keď som bola mladšia, mama mi pomáhala s takmer každou aktivitou.
Ranná príprava do školy, obliekanie, krájanie jedla,
sprchovanie, kúpanie. Všetko toto.
Keď som šla do školy, uvedomila som si, ako sa spoločnosť stavia k hendikepom.
Ľudia sa ku mne správali veľmi odlišne ako k ostatným.
Pamätám si, ako som na začiatku základnej školy začala dospievať.
Bola som vyššia.
Nadišiel čas výmeny vozíčka,
aby som sa cítila pohodlnejšie.
Vozíček mi mali ísť zameriavať v škole.
Povedali, nech si idem vyskúšať, ako sa v ňom cítim.
Videla som, ako všetci moji spolužiaci stoja na chodbe
a pozerajú sa na mňa.
Ako som šla po chodbe, začali tlieskať.
Povzbudzovali ma. Všetci dospeláci hovorili,
aké je to milé.
Vyzeralo to, že všetci okrem mňa, boli šťastní.
Nevedela som však prísť na to, prečo som sa šťastne necítila aj ja.
Bola som zmätená. Moji spolužiaci boli v rovnakom veku,
mali radi rovnaké maľovanky a stolné hry ako ja.
Tlieskali mi za niečo, čo som robila každý deň.
Bolo to takmer, akoby mojich rovesníkov učili, že ma musia ľutovať,
že hendikepovaní ľudia sú inšpiráciou len kvôli tomu, že prejdú po chodbe.
Cítila som sa byť stredobodom pozornosti, odlúčená od mojej triedy.
V tom veku som sa cítila, akoby som bola na zozname ľudí, ktorých treba ľutovať.
Mala som pocit bezmocnosti.
Videli sme, že Emily trpí, ale nevedeli sme, čo sa deje.
Jednu vec, ktorú vďaka jej pohľadu vidím, je,
že chce, aby bola spoločensky akceptovaná.
V škole som vždy pri sebe mala dospelú opatrovateľku,
ktorá mi cez deň pomáhala s obedom, vyberaním vecí
z batohu alebo ma vzala na toaletu.
Keďže som bola tak veľmi závislá na opatrovateľke, veľmi som sa bála,
že keby som niečo povedala, nahnevala by som ju,
a potom by som prípadne stratila prístup k veciam, ktoré som potrebovala.
V tom čase som nebola vôbec samostatná. Vždy bol pri mne dospelý človek
a mala som pocit, že nemám voľnosť preskúmať, kým naozaj som.
A tak som nakoniec začala všetkým vyhovovať.
Robila som všetko, čo spravilo mojich opatrovateľov šťastnými.
Myslela si, že keď opatrovateľke niečo povie, bude sa na ňu hnevať.
Každý deň som Emily hovorila,
že musí hovoriť, čo chce. A ona povedala len: „Dobre, mami“.
Pre Emily bolo naozaj ťažké povedať si svoje.
Na strednej škole som sa snažila nájsť svoj hlas.
Pamätám si, ako som si nacvičovala, čo opatrovateľke poviem,
a vážila som každé jedno slovo.
Dávaš mi veľmi málo osobného priestoru. Rada by som viac času trávila
sama s priateľmi. A rada by som mala väčšiu
nezávislosť.
Dovolíš?
S kým si sa rozprávala?
Vlastne...
No čo?
Nič.
Dobre.
Cítila som, ako mi slová doslova uviazli v hrdle.
A nebola som schopná ich odtiaľ dostať von.
Stále som si želala byť niekým iným.
STREDNÁ ŠKOLA, EMILY
Snívala som o tom, že som nezávislá, ničoho sa nebojím,
a tak sa zo mňa stal niekto, kým nie som.
Začala som si robiť nástenky so snami.
Rada som sa pozerala na to,
ako by som chcela žiť v budúcnosti.
KTO SOM?
Vždy som vo svojej izbe snívala a predstavovala si, že nemám
žiadny hendikep. Moja obľúbená činnosť bola únik
a snívanie o tom, kým a čím by som mohla byť.
CIELE
Videli sme, že má problém so sebavyjadrením.
To bolo pre ňu v živote ťažké.
Chceli sme jej umožniť, aby bola samostatná,
aby ten pocit zažila.
Je pravda, že na začiatku sme boli nervózni.
Stredná škola, to bol čas, kedy sa spopularizovali sociálne siete.
Spravila som si účet na Instagrame a na ostatých sieťach.
Byť na internete bolo pre mňa doslova útočiskom.
V tom čase veľmi leteli chlapčenské skupiny.
Mne sa veľmi páčila skupina One Direction.
Tak som začala zaujímať aj o písanie.
To je, úprimne, najtrápnejšia časť môjho života.
„MIMOCHODOM, VOLÁM SA HARRY.“
- Áno, čítala som fanúšikovské príbehy. - Áno.
„SI SKUTOČNE KRÁSNA“, POVEDAL HARRY...
Áno, možno som bola aj autorkou.
MYSLÍŠ, ŽE SA DO MŇA DNES ZAMILUJE?
To bolo vôbec po prvýkrát, čo som niečo písala.
Začala som teda s písaním.
A bolo to...
jedno z najzábavnejších období môjho života, lebo to bol nový spôsob
skutočne ujsť, nový spôsob...
skúsiť niečo nové a kreatívne.
Na internete som chcela byť celý čas. Internet mi v podstate
dal príležitosť skryť môj hendikep a byť typickou tínedžerkou.
Hoci som si užívala, že patrím do týchto komunít a milovala som ich...
takisto som sa hanbila, lebo som vedela, že v podstate klamem
o tom, kto som. O svojom hendikepe som nič nepovedala.
Pripadala som si nechutná
a nesympatická.
Na strednej škole nastal moment, kedy za jedným stolom v jedálni jedli
ľudia z oddelenia pre špeciálne vzdelávanie. A ja som sa cítila trápne.
Nechcela som byť spájaná s hendikepovanými deťmi,
hoci som mala hendikep.
STREDNÁ ŠKOLA, EMILY
Pamätám si, že som bola prváčka na strednej a moja opatrovateľka a pár
ďalších ľudí z oddelenia pre špeciálne vzdelávanie si myslelo,
že by bolo milé, keby som šla na ples s ďalším študentom
z tohto oddelenia.
Nikto sa ma ani nespýtal, či chcem na ples ísť. Cítila som sa ponížene.
Išli sme na ples.
Mala som na sebe flitrované, trblietavé šaty.
Typický trápny plesový štýl.
Pamätám si, ako za mnou prišla jedna dobrovoľníčka.
Mám skvelý nápad. Bol by to veľmi inšpirujúci moment,
keby si s tebou zatancoval pekný futbalista.
Och, ja neviem...
Ale no tak. Je to taký milý chalan. Idem sa ho spýtať.
Kašli naňho.
Nezáleží na tom. Môžeš tancovať s mojím priateľom.
Ten nemotorne tancoval a mne sa hlavou preháňalo mnoho myšlienok.
Ako prvé som premýšľala, čo si tak o mne vôbec myslela.
Určite ma nepovažovala za hrozbu. Ak by som bola akékoľvek iné dievča,
nechcela by, aby som tancovala s jej priateľom.
Stredná škola je bodom varu všetkého.
Tá noc bola akoby znamením. Tak ma to nahnevalo,
pretože so mnou ľudia zaobchádzali ako s nejakým domácim miláčikom.
Decká by sa mali na hendikepovaných spolužiakov pozerať ako na rovnocenných.
Vládol tam však komplex nadradenosti.
Pomáham hendikepovaným deťom.
Viem, že sa tomu ťažko verí, ale naučili ma viac,
ako som ich naučil ja.
Uvedomila som si, že hoci aj malá pozornosť z mojej strany
pre nich znamená mnoho.
Keď vidíte hendikepovaného človeka, pozriete sa naňho a automaticky
si pomyslíte: „Páni, taký som rád, že môj život taký nie je“.
Treba sa na sebou veľmi zamyslieť a uvažovať nad tým,
prečo si myslíte, že môj život je taký tragický?
Vidíte ma teda ako niečo menej?
V nehendikepovanej spoločnosti
vlastne fungujeme podľa medicínskeho modelu teórie hendikepu...
MEDICÍNSKY MODEL HENDIKEPU
... ktorý v podstate hovorí, že hendikep sa vníma ako niečo, čo je potrebné
liečiť alebo vyliečiť.
PROBLÉM: JEDNOTLIVEC
Naproti tomu stojí druhá teória nazývaná sociálny model hendikepu.
SOCIÁLNY MODEL HENDIKEPU
Tá teória v podstate hovorí, že hendikep nie je to,
čo je potrebné napraviť.
PROBLÉM: SOCIÁLNE BARIÉRY
Napraviť v skutočnosti treba neprístupnú spoločnosť,
ktorá musí byť viac prístupná, pokiaľ ide o rôzne typy ľudí.
POTREBUJE POMOC – SLABÝ HENDIKEPOVANÝ – CHORÝ
To mi doslova zmenilo život.
To bola odpoveď na všetko, čo som cítila.
STEREOTYPY – NEPRÍSTUPNÉ BUDOVY DISKRIMINÁCIA – PREDSUDKY
Povedala som si: „Páni, skutočne sem patrím“.
„Môj život je rovnako cenný ako životy iných. Zaslúžim si samostatnosť
a nezávislosť ako ktokoľvek iný.“
Keď som si to uvedomila, začala som viac uvažovať o svojej identite
a o tom, čo znamená hendikep. Začala som si predstavovať svoju budúcnosť
a začala sa mi javiť jasnejšie.
BUĎ DNES SKVELÁ
Na strednej škole ľudia zvyčajne začínajú mať
prvú prácu a ja som po nej tiež túžila.
Tak som na internete hľadala prácu pre autorov tínedžerských článkov.
Aj som niečo našla. Bola to pozícia
pre časopis,
ktorý hľadal vyslovene tínedžerských autorov. Tak som im poslala žiadosť
a o mesiac sa mi ozvali. Nemohla som tomu uveriť.
Mojou úlohou bolo napísať článok o nejakom príbehu.
FILM „SPEECHLESS“ MÁ ČO POVEDAŤ AUTOR: EMILY FLORESOVÁ
Zaujímalo ma, prečo nemajú hendikepované
tínedžerky zastúpenie v pop kultúre.
PLAČEM A SMEJEM SA SPOLU S POSTAVAMI
Keď som o tom začala písať, nachádzala som online komunitu
hendikepovaných a tým sa doslova všetko zmenilo.
Ľudia bez hendikepu si asi myslia, že hendikepovaná komunita
je jednoliata a všetci sú rovnakí.
Realitou však je, že sme všetci veľmi rozdielni
a máme veľmi odlišné skúsenosti. Keď som videla, že za touto
komunitou sa skrývajú ľudia, začala som ju vnímať ako
kultúru a ako identitu.
Môj vozíček je moja sloboda. Je mojou súčasťou.
Je ako môj partner, ktorý ma prenáša svetom.
Uvedomila som si, čo všetko mi v živote unikalo.
Ľudia, ktorí prežívali presne to isté ako ja.
Ľudia si vždy myslia, že nemôžete robiť to alebo ono.
To vážne? Dobre, ukážem vám, že sa mýlite.
Bolo to také silné. Boli sme veľmi odlišní,
ale zároveň sme si boli podobní.
Ale myslím si, že každý potrebuje
nejakého svojho zástupcu.
Ja sa vo svojom tele cítim naozaj dobre
a chcem sa s ľuďmi spájať.
Ľudia uverejňovali príspevky o podobných problémoch, ktorými som si prešla ja.
Spoločnosť si musí uvedomiť, že existuje viac ako jeden druh
hendikepu, a nikdy som nevidela...
...príbeh o človeku s rozdielnymi končatinami a jeho skvelom živote.
To som nikdy nevidela. Vždy vidíme len smutné príbehy.
To zanecháva veľmi zlý dojem.
Konečne som videla, ako by mohla vyzerať moja budúcnosť
a kým som v tom momente bola.
Telá ľudí nemusia mať určitý tvar len preto, že ho tak prezentujú médiá.
Dovtedy som nemala doslova žiadneho kamaráta
s hendikepom. Po prvýkrát v živote som sa cítila byť hrdá na to,
že mám hendikep.
Po napísaní toho článku som mala pocit,
že hendikepovaní mladí ľudia nemajú žiadne zastúpenie.
Začala som na voľnej nohe písať pre iné publikácie články o hendikepoch.
Potom som začala písať pre magazín Teen Vogue.
KVÔLI HENDIKEPU NEJDEM NA VEREJNOSTI NA TOALETU
HNUTIE #METOO NEZAHRNULO HENDIKEPOVANÝCH
Zapáčilo sa mi používať svoj hlas a písať
pravdivé príbehy o hendikepoch.
Ako má vyzerať dobré zastúpenie hendikepovaných?
Prvým krokom by bolo, do relácií, kníh alebo filmov
zasadiť hendikepovaných hercov alebo spisovateľov,
či scenáristov. Najčastejšie je toto spôsob,
ako zabezpečiť autentickosť a skutočné zobrazenie
príbehu o hendikepe.
Mnoho spoločností, ktoré sú pre hendikepovaných ľudí,
v skutočnosti vedú ľudia bez hendikepu.
Preto z celého ich obsahu cítiť povýšeneckosť. Tak som premýšľala,
ako môžem nielen použiť svoj hlas, ale znásobiť hlasy mnohých ostatných?
Kde sa môžu mladí hendikepovaní ľudia vyjadriť, tvoriť a vypovedať
svoje pravdivé príbehy.
Tak sa v skutočnosti začal príbeh časopisu Cripple Magazine.
Rozhodla som sa pomenovať časopis podľa slova kripel, lebo mnoho ľudí
z našej komunity sa rozhodlo prijať toto slovo za svoje...
AHOJ, SVET!
... a byť hrdí na svoju identitu.
Mala som pocit, že to má veľkú silu a že to je skvelý spôsob,
ako začať úprimné rozhovory o hendikepoch...
ČASOPIS CRIPPLE AHOJ, SVET!
...lebo to bol naozaj prvý časopis
pre mladých ľudí s hendikepom...
PREČO JE BIDENOVA INKLÚZIA HENDIKEPOVANÝCH TAKÁ DÔLEŽITÁ
... ktorý sami písali.
Všetko spravila sama. Naozaj všetko.
BIDENOVO ZAJAKÁVANIE
Začala písať, aby sa vyjadrila.
Na začiatku sme si mysleli, že to je asi niečo,
čo robí ako záľubu.
Ale čoskoro sa z toho stala vážna vec.
EMILY FLORESOVÁ HLAVNÁ EDITORKA
Keď s časopisom začínala, povedala: „Teraz mám autorov,
„editorov“. Všimla som si, že Emily naozaj tešilo, že má nových kamarátov.
CR*PPLE MEDIA TÍM
Neskôr sa náš tím rozrástol.
Začali sme písať o viacerých príbehoch.
Uverejnili sme viac obsahu a o rok neskôr nás predstavili
v New York Times. To bolo len pripomienkou...
NOVÝ ČASOPIS PRE TÍNEDŽEROV
... aký vplyv má podať...
MLADÍ ĽUDIA S HENDIKEPOM A ICH PRÍBEHY
... úprimné a pravdivé príbehy o hendikepovaných.
Plakala. Spýtala som sa, čo sa stalo. A ona povedala...
„Nič, mami. Plačem, lebo som šťastná.“
„Panebože, Emily, som na teba taká hrdá!“
Veľmi hrdá. Bola taká šťastná a my sme si hovorili,
„Panebože, a čo teraz?“
Keď som založila časopis Cripple, dokázala som si svoju budúcnosť lepšie predstaviť.
A v tých predstavách bol zahrnutý aj môj hendikep.
Konečne som si mohla predstaviť
každodenný život, v ktorom som bola nezávislá.
UNIVERZITA, EMILY
Keď som sa odsťahovala od rodičov a šla na univerzitu,
mala som pocit, že som silná.
Sťahovanie bola obrovská zmena.
Neboli sme zvyknutí byť sami, a zrazu bola Emily...
„Čo asi teraz robí?“
Nikdy som nebola sama, a teraz som zostala s mojou opatrovateľkou sama.
Bojovala som s tým, ako jej povedať, čo cítim
a ako chcem, aby ku mne pristupovala.
ZOZNAMKA
DNES VEČER SA VIDÍME! NEMÔŽEM SA DOČKAŤ.
Tak ťa poďme nachystať. Mala by si si vypnúť vlasy.
To sa mi páči. Toto bude vyzerať tak dobre.
Si v poriadku?
Vedela som, že musím niečo povedať,
ale slová sa mi opäť zasekli v hrdle.
Deje sa niečo?
Ale nič.
Určite?
Neviem, ako sa k tomu postaviť,
lebo viem, že pomoc potrebujem,
ale nie je mi príjemné, aby mi niekto nový
pomáhal s takými intímnymi vecami.
Chcem zostať čo najviac nezávislá,
ale nechcem, aby si ma brala, akoby som nemala preferencie alebo názory.
Chcela by som, aby si sa ma opýtala.
Jasné. Som tu, aby som ti pomohla.
Vďaka. Trvalo mi hrozne dlho to povedať.
Ak mám byť úprimná, vlasy chcem mať rozpustené
a chcem červenú farbu namiesto broskyňovej,
a tamtú bundu.
Skvelé. Ideme na to.
To pre mňa malo veľký význam.
Bola som nútená po prvýkrát sa konfrontovať so svojím hendikepom
a uvedomiť si,
že naozaj s mnohými vecami potrebujem pomôcť.
A tiež, že musím využiť svoj hlas.
Perfektné! Si pripravená na toto rande?
Som trošku nervózna, ale idem do toho.
Moje prvé rande boli... veľmi zaujímavé,
lebo som bola v novej, pre mňa neprebádanej oblasti.
Moje prvé rande nedopadlo úplne podľa mojich predstáv.
Bolo to s chlapcom z univerzity.
Boli sme vnútri a on mal stále na sebe slnečné okuliare.
Ja som bola nervózna.
Hovorila som si, že je zlatý.
Akosi som ignorovala skutočnosť, že stále
na sebe mal tie okuliare.
To bolo dobrodružstvo samo o sebe.
Vo vzťahoch platilo to isté.
Rovnako, ako som sa naučila riešiť veci s opatrovateľmi,
som sa musela naučiť, že za to stojím a že moja identita ženy
s hendikepom je úplná a krásna.
Ahoj, Paige.
Ahoj, tak dlho som ťa nevidela.
Bože môj. Ako sa... Všetci sa pripájajú.
Rada vás všetkých vidím.
Aj my teba.
Máte nápady na príbehy alebo možno editoriály?
Cripple Media stavia mladých ľudí s hendikepom na pozície moci,
vedúce pozície, z ktorých môžu rozhodovať o tom,
aký obsah sa o nich tvorí. Je to skvelý pocit,
že to môžeme uskutočňovať.
Výborne! Bože, áno, páči sa mi to.
Môžem povedať, že ešte stále sa mením, a to je v poriadku.
Teraz vidím svoju budúcnosť a viem, že môžem byť tým,
kým chcem byť a kým som.
Teším sa, ako sa to všetko stane.
Dúfam, že sa z časopisu Cripple stane platforma na rast, aby sa z nej
stalo miesto, kde mladí ľudia s hendikepom nájdu svoju silu.
Ďakujem vám.
Preklad titulkov: Lenka Elsaigh Nedvedova