Dospívání může znamenat tolik věcí.
Dospívání je nepředvídatelné.
Dospívání je příležitost změnit svět.
KONEC MENSTRUAČNÍ CHUDOBY
Dospívání bylo…
Máme moc a zodpovědnost.
Zasloužíme si být slyšeni.
Dospívání je…
-Bouřlivé. -Trapné.
-Matoucí. -Zapeklité.
-Krásné. -Povinné.
Zvládli jsme to!
DESET PŘÍBĚHŮ
O ODVAZE
BÝT SAMI SEBOU
DOSPÍVÁNÍ
Odpírala jsem si štěstí velmi dlouho ve spoustě věcech,
protože jsem v TV neviděla dospívat nikoho, jako jsem já.
Na spoustě místech, kde jsem byla otevřeně queer, šťastná,
lidé tomu nerozumí. Příliš často…
…nemáme příležitost, vidět svůj odraz v příbězích
o lásce a radosti. A to jsem chtěla změnit.
Dobrá Sage. Až budeš připravená.
-Do toho Sage. -Takže mám… mám začít mluvit?
Takže, já jsem Sage. Je mi 20 let a vyrostla jsem v Marylandu v D.C.
A teď žiju v New Yorku.
Ahoj zlatíčko!
Jsem velmi, velmi pyšná…
KAREN MATKA SAGE
…na to, že jsem máma Sage a myslím, že každý, kdo Sage potkal,
na ni nikdy nezapomene.
Nikdy nezakolísala. Byla silná. Byla sebevědomá.
Nikdy se neomlouvala za to, kdo je.
A ta síla a sebevědomí jenom rostly, jak rostla ona.
Nejdůležitější věc pro mě je, že má svobodu
být člověkem, kterým chce být.
IVAN OTEC SAGE
Pro mě je důležité, že si může pro sebe vytvářet to, co doopravdy chce.
Moje nejstarší vzpomínky, na sebe jako malou holku,
je napodobování věcí, které jsem viděla dělat moji mámu.
Aktivismus mi byl vlastní už během dospívání.
VOLBA znamená SVOBODU + SPRAVEDLNOST
Sledovat moje rodiče, jak si dobývají místo pro sebe,
mi dalo odvahu dělat to samé.
Už od mala jsem věděla, že jsem holka.
Pamatuju si, když jsem šla s mámou do obchodu,
vždy jsem ukazovala krabice, na kterých byly holky a říkala jsem,
říkala jsem „Mami, to jsem já.“
Cokoli jsem předělala na dlouhé šaty, nebo vlasy. Bavila jsem se,
ale věděla jsem, do určité míry, že to musím říct doma.
Věděla jsem, že nejsem nezbytně ta, kterou ve mě viděli ostatní.
Moji rodiče byli opravdu přívětivý. Dokonce jsem šla do klubu,
když jsem byla mladší, jmenoval se Kluci, kteří mají rádi holčičí věci.
Vidět skupinu jiných malých holek, kterým řekli,
že jsou malí kluci a napsat si
jméno, která jsem si vybrala,
být respektována jako holka celý den. To byl skvělý pocit.
Uspořádali přehlídku a všichni byli velmi vyspělí
a byli tak malí.
Jakmile byla trochu starší, devět, deset, 11,
začala se identifikovat jako gay chlapec.
Protože to neuměla vyjádřit. „No, co jiného bych mohla být?“
LÁSKA
Pamatuju si první rok, kdy jsem jela na tábor. Bylo mi 11.
Pamatuju si, jak vcházím do chatky.
-Ahoj. -Byla tam další holka.
Byla jsem překvapená. Zmatená.
Byla jsem nadšená.
Část mě viděla samu sebe.
Tohle je určitě tvoje barva.
Vysvětlovala mi, že je transgender.
Nalezení slova, které vyjadřuje moji identitu, bylo tak důležité.
Před tím jsem neměla žádný způsob, jak vyjádřit, kdo jsem.
Okamžitě jsem byla jako očarovaná.
Můj favorit.
Byla jsem nadšená a chtěla se od ní naučit víc, ale co mě dostalo,
byl pohled na její kufr.
Bylo na tom něco naprosto transformativního,
potkat jinou trans holku mulatku,
která je přímo přede mnou.
-Sportovní, ale velmi, velmi hezké. -To byl moment, kdy jsem věděla,
že jsem na sto procent trans, protože jsem konečně věděla,
jak to pojmenovat.
To byl moment, který si budu navždy pamatovat.
Dneska už o ní nic nevím. Nemluvily jsme spolu od letního tábora.
Ale jsem ji vděčná, že ukázala, kdo skutečně je.
Děkuju ji, že byla sama sebou, předtím, než jsem mohla i já.
Jsem ráda, že mě moji rodiče přijali
a milovali a povzbuzovali způsobem, jakým to dělali.
Nemuseli, víte?
Společnost by byla naprosto v pohodě a podpořila je,
kdyby se ke mně otočili zády. Je to dost specifická bolest,
která přijde každé ráno s probuzením a vědomím, kdo jste,
a oblékáním špatného oblečení,
používám špatného jména a užívám špatného zájmena.
Vědět, kdo přesně jste,
ale muset pokračovat životem se špatným pohlavím. To bolí.
A tak jsem se začala proměňovat mimo školu.
Pokaždé, když jsem vystoupila z autobusu a přišla domů,
oblékla jsem si legíny Forever 21, udělala vlasy, obula boty na platformě,
protože to bylo jako pocit genderové euforie.
Pamatuji si, jak jsem se chtěla proměňovat ve škole.
Prosila jsem rodiče, prosila jsem svoji mámu.
„Mami prosím. Nech mě proměňovat se ve škole.“ A tak se zeptala ve škole.
Odpověděli „Mm-mm. To nepůjde.“
„Není možnost, že by se mohla proměňovat.“
„Bylo by to přílišné rozrušení pro ostatní děti.“
Takže jediná možnost, jak se projevit, byla mimo školu
a chtěla jsem to sdílet s mými přáteli.
Jednoho dne jsem se rozhodla poslat jim fotku svojí proměny.
Seděli jsem na hodině angličtiny a nějaký kluk přišel ke mně a mým kamarádům.
Vzal její telefon a rozhodl se procházet její fotky.
A tam uviděl fotku, kde jsem proměněná.
A uprostřed dělání úkolu do angličtiny
slyším vrčení a cinkání a z ničeho nic,
každý ve třídě se na mě díval. Prostě na mě zírali.
Okamžitě jsem věděla, že jsem byla odhalena.
Bylo to takové, jakoby horko na hrudi. Bylo to hrozné.
Pamatuju si, jak ke mně přišel kluk a říká „Troufni si
zítra přijít oblečený jako holka.“
Vzala jsem ho za slovo.
Další ráno jsem si oblékla legíny, paruku…
a boty na platformě.
A tak jsem vešla do hlavních dveří a každý se zastavil.
Všichni učitelé v chodbě, sekretářky, školník.
Každý v šatnách, prostě strnuli a zírali.
Přišla jsem o přátele. Lidi se mnou přestali mluvit.
Spousta lidí se mnou přestala mluvit ne proto, jak se cítili oni,
ale proto, jak se cítili jejich rodiče.
Zároveň jsem byla moc šťastná,
protože škola mi na to nemohla nic říct.
Všichni věděli, že jsem trans.
Nešlo to vzít zpět. Víte, nebylo už nic,
co by mi mohl někdo říct, nebo udělat,
co bylo víc bolestivé, než žít život, který nebyl můj.
Samozřejmě tady bylo spoustu transgender a queer dětí,
ale…nevyjádřily to. Takže Sage byla první.
Když víte, že vaše dítě musí procházet různými momenty,
kdy ho lidé neakceptují, je to bolestivé. Bylo to složité,
ale je to zároveň i poučné.
A jsem velmi rád, že nás poučila.
Léto mezi osmou třídou a prvákem
jsem jela na ten samý letní tábor
a musela jsem bydlet v klučičí chatce,
ale teď jsem byla v klučičí chatce jako holka.
Pamatuju si, jak jsem vešla a všichni kluci se na mě podívali…
Proč jsi tady?
Řekli, že musím jít do klučičí chatky.
-Nebylo místo v holčičí chatce? -Jo. Co máš za problém?
Řekla jsem:
„Ehm…no, já jsem transgender.
A řekli mi, že nemůžu zůstat v holčičí chatce.“
Myslím, že někdo řekl „No a co to znamená?“
Řekla jsem „Byla jsem identifikována jako muž při narození, ale jsem holka.“
Myslím, že někdo řekl „Tak to je na prd, že tě nenechají
spát v holčičí chatce.“
A pak mě jeden kluk požádal, abych mu řekla svůj příběh.
No, trans je zkratka pro transgender a…
Myslím, že vidět ty kluky, přijmout a uznat, kdo jsem,
bylo další potvrzení toho, jak silně je transfobie zakořeněná.
A tak tihle kluci, kteří nebyli s rodiči,
kteří nikdy předtím nepotkali trans osobu,
když dostali možnost poznat to a přijmout mě, tak to mnozí udělali.
Ale byl tam jeden táborník, pro kterého jsem byla problém.
Nebyla jsem dobrá. Nebyla jsem správná. Něco se mnou bylo špatně.
A dával mi to najevo.
Někdy mi řekl, jak moc mě nenávidí,
někdy mi řekl, jak odporná jsem.
Řekl mi „Nikdo nikdy nebude milovat holku, jako jsi ty.“
A já tomu uvěřila. Bylo hrozné tomu věřit.
Cítila jsem, že to bude moje budoucnost.
Jednu noc jsem šla do své chatky
s jediným dalším trans táborníkem.
A on nás dohonil a napadl nás.
Volali jsme o pomoc. „Pomoc! Pomoc! Pomozte nám někdo!“
Nikdo nepřicházel.
Nakonec přišel instruktor a všechny nás odvedl do kanceláře.
Vedoucí si nás posadil a příběh, se kterým přišel,
byl, že to není nenávistný čin, ale jen chlapecká rvačka.
A proto se mým cílem stalo stáhnout se.
Nikdo neměl vědět, že jsem trans. Všichni si měli myslet, že jsem cis holka.
Změnila jsem školu
a snažila jsem se začít střední v tichosti.
Když ten kluk řekl, že tě nikdo nebude milovat
pro to, kým jsi, to je něco, s čím se velmi ztotožňuji.
A myslím, že spousta lidí…
jejich cesta je o tom přijmout sami sebe jako láskyhodné.
Cítila jsem, že jediný způsob, jak můžu za něco stát,
je napasovat se do škatulky, která nebyla pro mě.
Popírala jsem samu sebe. Outfity, které nosím teď,
punčocháče, sukně.
Protože jsem se necítila dobře v mém těle,
ale taky jsem cítila, že světu dlužím verzi ženskosti,
která pro mě nebyla autentická.
NIKDO TĚ NEMÁ RÁD
EXOTE!
Odpírala jsem si štěstí, protože jsem cítila,
že si ho nezasloužím.
OHAVNOST
Přála bych si, aby našla to sebevědomí…a to štěstí dřív, víte?
Jeden z nejpůsobivějších momentů pro mě byl, když mě máma vyzvedla
ze školy a šly jsme na oběd. V rohu byla televize
a zrovna dávali rozhovor s Janet Mock.
MOJE CESTA K ŽENSTVÍ
Vyzívá a povzbuzuje další trans ženy…
PŘIJÍMÁNÍ REALITY S JANET MOCK
…aby žily šťastně a naplno.
Janet Mock si tu s námi dnes povídá o svém životě,
výzvách a své knize.
CESTA ODVAHY
Napsala jsem to, abych nastavila dívkám,
které dospívaly jako já, zrcadlo.
Myslím, že všichni potřebujeme odraz nás samých v pop kultuře,
v médiích a samozřejmě v literatuře.
Janet Mock vyvrátila mnoho přesvědčení o životě trans lidí.
Má milujícího partnera. Úspěšnou kariéru.
Cesta, kterou prošla, pro mě byla inspirativní.
Jela na tour se svou knihou a přijela do Washingtonu D.C.
Stála jsem v řadě na autogram. A najednou jsem začala brečet.
Pamatuju si, jak ke mně přišla.
Objala mě a já cítila, že mám šanci. A…
v ten moment jsem si slíbila, že udělám všechno,
abych byla tím, kým chci být. Věděla jsem, že skutečnost být trans
ve škole, byla strašná. Bylo to zlé, bolestivé, násilné.
Chtěla jsem to změnit.
PRŮKAZKA NÁVŠTĚVNÍKA BÍLÝ DŮM
Pamatuju si, jak v druháku vzalo vedení školy
některé studenty do Bílého domu na summit
o problematice černých, snědých, gayů a queer ve školách.
Byl to sál plný pedagogů, kteří měli opravdový vliv
změnit prostředí ve školách.
Výkonný ředitel Iniciativy Bílého domu se zeptal…
Co potřebují trans studenti od našich škol?
Nikdo se mě jako trans holky nezeptal, co potřebuju od své školy,
a měla jsem odpověď, o které jsem přemýšlela
velmi dlouho.
Co potřebují trans studenti od našich škol?
Potřebujeme mít možnost používat naše zájmena.
Potřebujeme mít možnost používat jména, která jsme si vybrali.
Potřebuju mít možnost používat dívčí toalety.
Potřebuju, aby učitelé neříkali:
„Kluci na tuhle stranu třídy
a kolky na druhou.“
Tohle musí hned přestat. Zasloužíme si být viděni,
zasloužíme si být slyšeni a zasloužíme si respekt.
Cítila jsem „Páni, řekla jsem veřejně, že jsem trans. Můžu dýchat.“
A pak jsem si vzpomněla „S těmihle lidmi chodím do školy.
Kdo na to přijde? Komu to řeknou?
Co bude zítra?“
Ten den jsem se taky rozhodla, že se nebudu bát
vrátit se do školy a nebudu se bát toho, co řeknou lidi.
Nebylo cesty, jak bych se vrátila do módu v utajení.
Nebudu dál skrývat, že jsem trans.
Budu žít v pravdě do konce svého života.
Cítila jsem nesmírnou radost a hrdost na to, že jsem trans.
Můj aktivismus rostl.
Začala jsem dělat víc publicity, víc projevů.
Pamatuju si článek, který jsem napsala o trans ženě
pro Pochod žen.
SOLIDARITA
„JSME TADY, JSME TRANS, NE JEHO PLÁNŮM!“
OD SAGE DOLAN-SANDRINO
Psala jsem o tom, jak jsem bojovala za svou ženskost.
Článek byl zahrnut do pamětní edice Conde Nast
Pochodu žen.
POCHODY ŽEN PO CELÉM SVĚTĚ
…a tak jsem se stala první mladou trans přispěvatelkou.
21 VOGUE TEENAGERŮ DO 21, 2020
MRKNI NA TO DÍKY
Byla pohotová a skvělá pisatelka.
Dál psala a nikdy nepřestala.
Chtěla jsem jen, aby byla šťastná a zdravá,
takhle může dál dělat všechno, co chce.
Potom, co jsem začala psát a organizovat politické protesty,
jsem to chtěla propojit se vzděláváním, aby to bylo autentické.
Takže jsem se rozhodla založit časopis.
Zrodil se z touhy vidět mě a mé vrstevníky
zastoupené více autentickým způsobem, než je zvykem.
Pamatuju si naše první focení.
Bylo to strašidelné. Nervy drásající.
Tohle nezvládnu.
Jsou tady.
Pamatuju si ten strach, který mě zaskočil,
ale všechno je příležitost se něco naučit.
Ahoj. Ahoj, já jsem Sage. Tohle je Zahri. Jsme režisérky.
Jsme moc rády, že jste tady. Vypadáte skvěle.
Tohle bude obálka Genesis Issue.
Co tím chceme zachytit, je ta síla, kterou máte.
Nejen jako zástupci generace Z,
ale jako umělci a kreativci.
Dobře, skvělé. Tak začneme.
Opravdu mě to naučilo o důležitosti komunity
i to, že jsme sami sobě největším zdrojem.
Věřili, že to vyjde, a to se taky stalo.
Team Mag se zaměřuje na vytváření příležitostí
pro mladé černé a snědě umělce…
…vytvářet a čerpat umění,
které je prezentuje v příbězích o lásce, oslavě, přijetí a radosti.
Tady jsme po několika letech a stále tvoříme.
Chodil jsem s tebou do školy a viděl jsem, jak si byla silná a statečná,
a každodenní stránku všeho, co jsi dělala.
Je mi moc líto, že si musela obětovat tuhle svoji část.
Ale nebylo to marné, protože je teď tolik
mladých queer lidí v naší škole, kteří se cítí absolutně, maximálně,
zcela milováni všemi pracovníky školy.
Je úžasné, jak moc jsi dokázala…
změnit školní prostředí. Tolik ti dlužíme,
ty ses musela plazit, abychom my mohli běžet, opravdu.
Moc děkuju.
ZÁKAZ VSTUPU
Moje cesta sebelásky byla dlouhá,
byla těžká a stále v ní pokračuju.
Chci otevřít dveře pro děti jako my,
aby měly možnost říct své příběhy věrohodně a bez omluv.
Následování radosti tě přivede
do komunity, která tě oslavuje a miluje takového, jaký jsi.
Byla jsem holka, protože ty, které byly holkami, měly rády stejné věci.
Naučila jsem se to od mé mámy. Pozorovala jsem ji z chodby,
po sprše, jak si motá vlasy do ručníku.
Táta mě naučil, jak chodit, ale nebylo to pro mě.
Tak mě naučil, jak se jim smát do obličeje
a usmát se, když se posmívali. Chovat se jako kluk pod sluncem
s leskem na rty v kapse. Bolestný pohled do zrcadla.
Chlapectví nebylo pro mě. Vždy jsem to věděla.
Vím, kdo jsem. Kdo jsi ty?
Překlad titulků: Hana Pchalkova