At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
Chancen for at ændre verden.
SIG HENDES NAVN
At vokse op var...
Vi har magten og ansvaret.
Vi fortjener at blive hørt.
At vokse op er...
-Overvældende. -Irriterende.
-Forvirrende. -Indviklet.
-Smukt. -Påkrævet.
Vi gjorde det!
TI HISTORIER
OM MODET
TIL AT VÆRE DIG SELV
Jeg nægtede længe mig selv glæde på mange måder,
da jeg aldrig så folk som mig på TV som barn.
Og når jeg træder ind et sted som åbenlys glad queer,
forstår folk det ikke. For ofte får vi...
MAGS HOLD
...ikke muligheden for at se os selv reflekteret i fortællingen
om kærlighed og lykke. Og det ville jeg ændre på.
Okay, Sage. Når du er klar.
-Kom så, Sage. -Skal jeg bare begynde at tale?
Jeg hedder Sage. Jeg er 20 år og voksede op i Maryland, DC.
Og nu er jeg i New York.
Hej, søde!
Jeg er så stolt...
SAGES MOR
...over at være Sages mor, og jeg tror, at alle der møder Sage,
aldrig vil glemme hende.
Hun var urokkelig. Hun var stærk. Hun var selvsikker.
Hun undskyldte ikke for den, hun var.
Styrken og selvsikkerheden voksede kun gennem årene.
Det vigtigste for mig er, at hun havde friheden
til at blive den, hun ønskede.
SAGES FAR
Det vigtigste for mig er at se hende opbygge det, hun ønsker for sig selv.
Mine tidligste minder af at være en lille pige
var at efterabe, hvad min mor gjorde.
Aktivisme hørte med til min barndom.
VALG ER LIG FRIHED
Ved at se mine forældre skabe et sted for dem selv,
fik jeg modet til at gøre det samme.
Siden jeg var lille, vidste jeg, at jeg var en pige.
Jeg husker, da jeg gik til købmanden med min mor,
ville jeg altid pege på kasser med piger på,
og sige: "Mor, det er mig."
Jeg lavede alt om til en kjole eller langt hår og havde det sjovt,
men vidste at til en vis grad måtte det kun ske derhjemme.
Jeg vidste, at jeg ikke nødvendigvis var den, alle andre så mig som.
Mine forældre var meget åbne. Og jeg gik endda i en klub,
da jeg var yngre, der hed Drenge, der kan lide pigeting.
Jeg så en flok små piger, der også havde fået at vide,
at de var små drenge, og jeg måtte skrive
et navn, jeg selv valgte,
og blev respekteret som pige for en dag. Det føltes så godt.
De lavede modeshows, og de var alle meget smukke,
og de var små.
Da hun blev lidt ældre, ni, ti, 11 år,
begyndte hun at identificere sig som homoseksuel dreng.
Fordi hun ikke havde ordforrådet. "Hvad kunne jeg ellers være?"
KÆRLIGHED
Jeg husker første år på lejrskole. Jeg var 11 år.
Jeg husker at gå ind i drengenes hytte.
-Hej. -Og der var en anden pige.
Jeg var så overrasket. Jeg var forvirret.
Jeg var spændt.
En del af mig så mig selv.
Det er bestemt din farve.
Hun forklarede at hun var transkønnet.
At finde sproget til at udtrykke min identitet var vigtigt.
Før det kunne jeg ikke kommunikere min forståelse af mig selv.
Jeg blev forelsket omgående.
En af mine personlige favoritter.
Jeg glædede mig til at lære mere af hende, men endnu mere,
at se i hendes kuffert.
Der var noget helt livsforandrende
ved at opleve en anden blandet sort transpige
eksistere foran mig.
-Sporty, men rigtig pæn. Det er den. -Det var øjeblikket, jeg vidste
et hundrede procent at jeg var trans, fordi jeg endelig havde noget
at kalde det.
Det var et øjeblik, jeg altid vil huske.
Jeg kender hende ikke længere. Vi talte ikke sammen efter sommerlejren.
Men jeg takker hende for at dukke op, som hun var.
Jeg takker hende for at være sig selv, før jeg kunne.
Jeg er meget glad for, at mine forældre har accepteret mig,
elsket og løftet mig op på den måde, de har gjort.
Det behøvede de ikke.
Samfundet ville have støttet op om dem,
hvis de vendte mig ryggen. Der er en særlig smerte,
der kommer ved at vågne hver morgen, velvidende hvem du er,
og tage det forkerte tøj på,
bruge det forkerte navn, bruge det forkerte køn.
Og vide præcis, hvem du er,
men stadig fortsætte livets gang som fejlkønnet. Det gør ondt.
Så jeg begyndte en overgang udenfor skolen.
Hver gang jeg stod af bussen og gik hjem, ville jeg
tage mine Forever 21-leggings, mit hår og militærstøvler på,
fordi jeg følte en form for kønseufori.
Jeg husker ønsket om en overgang på skolen.
Jeg bønfaldt mine forældre, jeg tiggede min mor:
"Be' om, mor. Lad mig vise det i skolen." Så hun spurgte skolen.
De svarede: "Det kommer ikke til at ske.
Hun må ikke vise det.
Det vil distrahere børnene for meget."
Så jeg kunne kun udtrykke mig udenfor skolen,
og jeg ville dele det med mine venner.
En dag besluttede jeg at sende dem fotos af min forvandling.
Vi sad til engelsk, og en dreng kom over til mine venner og jeg.
Han tog hendes mobil og besluttede at gennemgå hendes fotos.
Og der så han mine fotos.
Mens jeg lavede mine engelskopgaver,
hørte jeg små biplyde, og pludselig
gloede alle i klassen på mig.
Og jeg vidste, at de havde afsløret mig.
Jeg fik en varme i brystkassen. Det føltes forfærdeligt.
En dreng sagde: "Jeg udfordrer dig til at komme
i skole i morgen som trans."
Og jeg tog imod udfordringen.
Næste morgen husker jeg at tage leggings og paryk på...
mine militærstøvler.
Da jeg trådte ind ad hoveddøren, stoppede alle.
Alle lærerne på gangen, kontorpersonalet, vagterne.
Alle ved skabene stoppede og gloede.
Jeg mistede venner. Folk stoppede med at tale med mig.
Mange stoppede med at tale med mig, ikke fordi de havde et problem med det,
men fordi deres forældre havde.
På samme tid var jeg glad,
for nu var der intet, skolen kunne gøre ved det.
Ikke? Alle vidste, at jeg var trans.
Der var ingen vej tilbage. Der var intet,
folk på skolen kunne sige eller gøre mod mig,
der gjorde mere ondt end at leve et liv, der ikke var mit.
Selvfølgelig var der mange transkønnede og queer-børn,
men de var ikke ude. Så Sage var deres første.
Hvis du ved, at dit barn skal gå igennem svære øjeblikke,
hvor folk ikke accepterer det, gør det ondt. Det har været svært,
men lærerigt på samme tid.
Og jeg er meget glad for, at jeg har lært noget af hende.
Sommeren mellem ottende klasse og næste skoleår
tog jeg tilbage til den samme sommerlejr
og var tvunget til at sove i en drengehytte,
og jeg trådte derind som pige.
Jeg husker at træde ind, og alle drengene så på mig...
Hvorfor er du her?
De sagde, jeg skulle bo i drengenes hytte.
-Var der ikke plads i pigernes hytte? -Ja. Hvad er dit problem?
Og jeg svarede:
"Angående det, er jeg transkønnet.
Og jeg fik besked om, at jeg ikke måtte sove i pigernes hytte."
Og nogen sagde: "Hvad betyder det?"
Og jeg svarede: "Jeg blev født som dreng, men jeg er en pige."
Og nogen sagde: "Det er trist, at de ikke lader dig
sove hos pigerne."
Så bad en af drengene mig om at dele min historie med dem.
Trans er kort for transkønnet og...
At se disse drenge acceptere og erkende den jeg var,
var endnu et eksempel på, hvor indlært transfobi er.
Og at disse drenge, der ikke var med deres forældre,
der aldrig havde mødt en transperson før,
da de fik mulighed for at lære og acceptere, gjorde mange det.
Men en på lejren havde et problem med, at jeg var trans.
Jeg var ikke okay. Jeg tog fejl. Der var noget galt med mig.
Og han konfronterede mig.
Nogle gange ville han fortælle, at han hadede mig,
nogle gange ville han fortælle, hvor frastødende jeg er.
Han sagde: "Ingen vil nogensinde elske en pige som dig."
Og jeg troede på det. Det var ikke svært at tro.
Jeg følte, at min fremtid ville blive sådan.
En aften gik jeg tilbage til min hytte
med den eneste anden trans på lejren.
Han kom hen til os og angreb os.
Vi råbte efter hjælp. "Hjælp, en eller anden!"
Og ingen kom.
Endelig kom en lejrmedarbejder ud, og vi blev alle sendt på kontoret.
Vi fik en samtale med lejrlederen, og historien blev,
at det ikke var en hadforbrydelse. Det var bare drengestreger.
Derfor besluttede jeg at gå i skjul.
Så ingen vidste, at jeg var en transpige. Så alle ville tro, at jeg var cis-pige.
Jeg skiftede skoledistrikt
og prøvede at starte i highschool med lav profil.
Da drengen sagde, at ingen ville elske dig,
for den du er, kan jeg relatere.
Og jeg tror, at for mange
handler deres rejse om at acceptere sig selv som elskelige.
Bare fordi jeg følte, at jeg kun var værdig,
hvis jeg passede ind i en kasse, der ikke var for mig.
Jeg benægtede mig selv. Det tøj jeg går i nu,
tights, nederdele.
Fordi jeg følte ubehag ved min krop,
men samtidigt følte, at jeg skyldte verden en feminin version,
der ikke var autentisk for mig.
INGEN KAN LIDE DIG
INGEN VIL ELSKE DIG
Jeg nægtede mig selv lykke, fordi jeg ikke følte,
jeg var det værd.
SÆRLING
Jeg ville ønske, jeg havde fundet selvsikkerheden og glæden tidligere.
En af de vigtigste øjeblikke for mig, var da min mor hentede mig
fra skole, og vi spiste ude til frokost. Det var et fjernsyn i hjørnet,
og Janet Mocks interview kom op på skærmen.
OMDEFINITION AF ÆGTHED: MIN REJSE TIL KVINDELIGHED
Hun udtaler sig og opmuntrer transkvinder...
HELT ÆRLIG MED JANET MOCK
...til at leve lykkeligt.
Janet Mock er her for at tale med os om sit liv,
sine udfordringer og sin bog.
MODIG REJSE
Jeg skrev den vist for at give piger,
der voksede op som jeg selv, et spejl.
Jeg tror, vi alle behøver reflektioner af os selv i popkulturen,
i medierne og i litteratur.
Janet Mock modbeviser så mange at de ting, jeg tænkte om at være trans.
Hun havde en kærlig partner. Hun var en karrierekvinde.
Hun præsenterede sig selv på en inspirerende måde for mig.
Hun var på bogturné, og de kom til Washington DC.
Jeg stod i kø for at få min bog signeret. Og jeg begyndte at græde i køen.
Jeg husker, at hun kom over til mig.
Hun gav mig et kram. Jeg følte, jeg havde en chance. Og...
det var et øjeblik, hvor jeg lovede at gøre mit bedste
for at blive den, jeg ønskede. Jeg vidste, at virkeligheden som trans
på skolen var slem. Det var skadeligt. Det var smertefuldt. Det var voldeligt.
Og jeg ville ændre på det.
BESØGSADGANG DET HVIDE HUS
Jeg husker, at administrationen satte os sammen på første år,
for at nogle af os elever kunne tage til Det hvide hus-topmøde
om at være sort, brun, homoseksuel, og queer på skoler.
Det var et rum fyldt med undervisere, der havde ægte indflydelse
til at ændre skolekultur.
Den administrerende direktør for Det hvide hus-initiativet spurgte...
Hvad behøver transelever af vores skoler?
Jeg var aldrig blevet spurgt som trans, hvad jeg behøvede fra skolen,
og det var et svar, jeg havde tænkt over
meget længe.
Hvad behøver transelever af vores skoler?
Vi behøver tilladelse til at bruge vores stedord.
Vi behøver tilladelse til at bruge navne, vi selv vælger.
Jeg behøver adgang til pigernes toilet.
At lærere holder op med at sige:
"Drengene stiller sig på denne side
og pigerne på den anden side."
Alt dette skal stoppe nu. For vi fortjener at blive set,
vi fortjener at blive hørt, og vi fortjener at blive respekteret.
Jeg følte: "Jeg sagde offentligt, at jeg er trans, og kan ånde lettet op."
Så huskede jeg på: "Jeg går i skole med disse folk.
Hvem vil finde ud af det? Hvem vil de fortælle det til?
Hvad vil der ske i morgen?"
Den dag besluttede jeg, at selvom det ville være skræmmende
at gå tilbage i skole og høre, hvad folk ville sige...
Jeg ville umuligt gå tilbage i skjul.
Jeg ville ikke længe skjule, at jeg var trans.
Jeg ville leve min sandhed resten af livet.
Jeg følte en utrolig glæde og stolthed ved at være trans.
Min aktivisme udfoldede sig.
Jeg begyndte at skrive artikler og holdt flere taler.
Jeg husker artiklen, jeg skrev om at være transkvinde
ved denne kvindemarch.
SOLIDARITET
"VI ER TRANS VI VIL SPOLERE HANS PLANER"
AF SAGE DOLAN-SANDRINO
Jeg skrev, at jeg havde kæmpet for femininitet.
Artiklen blev inkluderet ved Conde Nast mindehøjtidelige udgave
af kvindemarchen...
REJS JER! KVINDEMARCH OVER HELE VERDEN
...og jeg blev en af deres første unge transforfattere.
TJEK DET UD TAK
Hun var en velformuleret og dygtig forfatter.
Hun blev ved med at skrive non-stop.
Jeg ønskede bare at se hende glad og sund,
så hun kan fortsætte med at gøre alt, hun ønsker.
KREATIVT FOKUS
FRØKEN MERE END ET BLAD. EN BEVÆGELSE.
Efter at jeg begyndte at skrive og lave en masse organisationspolitik,
ønskede jeg at forbinde mig med uddannelse på en mere autentisk måde.
Så jeg besluttede at skabe mit eget blad.
Det blev født ud af mit ønske om at se mig selv og mine jævnaldrende
repræsenteret på en mere autentisk måde, end vi var vant til.
Jeg husker stadig vores første fotos.
Det var skræmmende. Det var nervepirrende.
Jeg kan ikke.
De er her.
Jeg husker, at frygten tog over,
men alt er altid en mulighed for at lære.
Hej. Jeg hedder Sage. Dette er Zahri. Vi er direktørerne.
Godt at se jer. I ser godt ud.
Dette bliver forsiden af Genesis-udgaven.
Hvad vi prøver at fange, er magten I alle har.
Ikke kun som medlemmer af Gen Z-generationen,
men som kunstnere og kreative.
Godt. Lad os starte.
Det lærte mig vigtigheden i fællesskab,
og at vi er vores største ressource.
De stolede på, at det ville lykkes, og det gjorde det.
TEAM MAG TIL HOLDET
Team Mag er investeret i at skabe muligheder
for at sorte, brune kunstnere...
TEAM MAG DIGITALE UDGAVE: TO
...kan skabe og forbruge kunst,
der repræsenterer dem i historier om kærlighed, fejring, accept og glæde.
Her er vi år efter, og vi arbejder stadig.
Jeg gik i skole med dig og så, hvor stærk og modig du var...
...og hverdagens aspekter af alt, du gjorde.
Jeg er ked af, at du måtte ofre en del af dig selv.
Men det var ikke forgæves, for der er mange
unge queers på vores skole nu, der føler sig helt og aldeles
elsket af ledelsen.
Det er fantastisk, hvor meget du var i stand til...
at ændre skolens kultur. Vi skylder dig så meget,
og du kravlede virkelig, så vi kunne løbe, hvilket er sandt.
Mange tak.
INGEN ADGANG
Det tog lang tid, før jeg kunne elske mig selv,
og det var svært, og er det stadig.
Jeg vil åbne døren for børn som os,
så de kan fortælle deres historier autentisk, uden undskyldninger.
At følge din lykke vil føre dig
til et fællesskab, der fejrer og elsker dig som fortjent.
Jeg var en pige, fordi de andre piger kunne lide de samme ting.
Jeg lærte det af min mor. Jeg så hende fra gangen
efter badet, når hun brugte badehåndklædet som turban.
Min far viste mig, hvordan man går, men det var ikke mig.
Så han lærte mig, hvordan man griner ad dem
og smiler tilbage, når de snerrer. Foregive at være dreng under solen,
lipgloss i lommen. Spejlet gør ondt at se i.
Det var ikke meningen, at jeg skulle være dreng. Det vidste jeg.
Jeg ved, hvem jeg er. Hvem er du?
Tekster af: Isabella Sander