Kasvaminen on kaikkea.
Se on odottamatonta.
Se voi muuttaa maailmaa.
EI OIKEUTTA, EI RAUHAA
Kasvaminen oli...
Meillä on valta ja vastuu.
Ansaitsemme tulla kuulluiksi.
Kasvaminen on...
Myrskyisää. - Noloa.
Outoa. - Sekavaa.
Kaunista. - Pakollista.
Teimme sen!
10 TARINAA
ROHKEUDESTA
OLLA OMA ITSENSÄ
Kielsin onnellisuuden itseltäni pitkään, monin tavoin,
koska en kasvaessani nähnyt muita minun näköisiäni.
Kun olen avoimesti transnainen ja avoimesti onnellinen,
sitä ei aina ymmärretä. Meille ei usein anneta -
tilaisuutta nähdä itseämme edustettuina -
rakkauden ja ilon kertomuksissa. Halusin muuttaa sen.
Sage, kun olet valmis.
Tsemppiä, Sage. - Alanko vain puhua?
Olen Sage, 20-vuotias. Kasvoin Marylandissa, Washington D.C:ssä.
Asun nykyään New Yorkissa.
Hei söpöläinen!
Olen ylpeä,
KAREN SAGEN ÄITI
että olen Sagen äiti. Uskon, että kuka tahansa Sagen tapaava -
ei unohtaisi häntä.
Hän ei koskaan horjunut. Hän oli vahva ja itsevarma.
Hän ei pahoitellut sitä, kuka oli.
Se voima ja itsevarmuus vain kasvoi hänen kasvaessaan.
Tärkeintä on, että hänellä oli vapaus -
tulla siksi, keneksi haluaa.
IVAN SAGEN ISÄ
Minulle on tärkeää nähdä hänen tekevän ne asiat, jotka hän haluaa itselleen.
Aikaisimmat muistoni tyttönä olemisesta -
ovat äitini matkimista.
Aktivismi oli kasvamisessani luontaista.
OIKEUTTA KAIKILLE
Kun näin vanhempieni elävän rohkeasti,
uskalsin tehdä saman.
Pienestä asti tiesin olevani tyttö.
Kaupassa käydessämme -
osoitin aina laatikoihin, joissa oli tyttöjä, ja sanoin:
"Äiti, tuo on minä."
Tein kaikesta mekon tai pitkät hiukset, ja minulla oli todella hauskaa,
mutta tiesin, että sen piti pysyä kotona.
Tiesin, etten välttämättä ollut se, jona kaikki minut näkivät.
Vanhempani suhtautuivat tähän hyvin. Menin jopa kerhoon nimeltä:
"Pojat, jotka tykkäävät tyttöjen jutuista."
Näin paljon muita tyttöjä, joille oli kerrottu,
että he ovat poikia. Sain myös kirjoittaa -
oman nimeni, jonka olin valinnut.
Päivän ajan minua kunnioitettiin pienenä tyttönä. Se tuntui hyvältä.
He tekivät muotinäytöksiä. Niin aikuismaisia, mutta niin pieniä.
Vanhempana, 9-, 10- tai 11-vuotiaana,
hän identifioitui homoksi pojaksi.
Hän ei osannut ilmaista sitä. "Mitä muuta voisin olla?"
RAKKAUS
Muistan ensimmäisen yön yli kestäneen leirini. Olin 11-vuotias.
Muistan kävelleeni poikien tupaan.
Hei. - Siellä oli toinen tyttö.
Olin todella yllättynyt ja hämmentynyt.
Olin innoissani.
Osa minusta näki itseni.
Tämä on ehdottomasti sinun värisi.
Hän kertoi, että oli transsukupuolinen.
Oli tärkeää löytää ilmaisu omalle identiteetilleni.
Ennen sitä minulla ei ollut tapaa ilmaista käsitystä itsestäni.
Rakastuin heti.
Minun suosikkini.
Olin innoissani ja halusin oppia hänestä lisää. Vielä enemmän innostuin -
hänen matkalaukkunsa näkemisestä.
Oli todella elämää muuttavaa kokea,
että toinen puoliksi tummaihoinen, transsukupuolinen tyttö -
oli olemassa nenäni edessä.
Urheilullinen, mutta hieno. - Se oli hetki, jolloin tajusin,
että varmasti olin transsukupuolinen, koska viimeinkin sille oli nimi.
Tulen muistamaan sen hetken aina.
En tunne häntä nykyään. Emme puhuneet sen kesäleirin jälkeen,
mutta kiitän häntä siitä, että hän tuli sellaisena kuin oli.
Kiitän häntä siitä, että oli oma itsensä, ennen kuin minä pystyin siihen.
Olen iloinen, että vanhempani ovat hyväksyneet,
rakastaneet ja piristäneet minua.
Heidän ei ollut pakko.
Yhteiskunta olisi hyväksynyt sen,
jos he olisivat kääntäneet minulle selkänsä. On tietynlaista kipua,
joka syntyy, kun heräät aamulla ja tiedät, kuka olet,
mutta puet väärät vaatteet -
ja käytät väärää nimeä ja vääriä pronomineja.
Tiedät, kuka olet,
mutta sinun täytyy jatkaa elämääsi väärän sukupuolen kanssa. Se sattuu.
Aloitin vaihdokset koulun ulkopuolella.
Nousin bussista, tulin kotiin,
puin leggingsit, laitoin tukkani ja laitoin maiharit jalkaan,
koska tunsin sukupuolieuforiaa.
Muistan halunneeni tehdä vaihdoksen myös koulussa.
Anoin vanhemmiltani, anoin äidiltäni:
"Anna minun tehdä vaihdos koulussa." Äitini kysyi koululta,
ja he vastasivat, ettei se käynyt.
"Ei tule kuuloonkaan."
"Se häiritsisi muita lapsia liikaa."
Tein sitä vain koulun ulkopuolella, ja halusin jakaa sen kavereilleni.
Kerran lähetin heille kuvia itsestäni vaihdoksen tehneenä.
Olimme englannin oppitunnilla. Eräs poika tuli minun ja kavereideni luo.
Hän otti kaverini puhelimen, ja alkoi selata kuvia.
Hän näki ne kuvat minusta.
Istun, teen englannin tehtävääni -
ja alan kuulla värinää ja viestiääniä. Yhtäkkiä -
kaikki nostavat katseensa minuun.
Tiesin heti, että kaikki oli tullut julki.
Tunsin kuumuutta rinnassani. Se oli hirveää.
Muistan erään pojan haastaneen minut tulemaan kouluun -
seuraavana päivänä ristiinpukeutuneena.
Otin haasteen vastaan.
Seuraavana aamuna puin leggingsini, peruukkini -
ja maiharini.
Kävelin etuovista sisään, ja kaikki vain pysähtyivät.
Jokainen opettaja, toimistovirkamies ja vartija,
kaikki pysähtyivät ja tuijottivat.
Menetin kavereita. Minulle lakattiin puhumasta.
Monet, jotka lakkasivat puhumasta, eivät tehneet niin itsensä takia,
vaan vanhempiensa takia.
Samaan aikaan olin onnellinen,
koska nyt koulu ei voinut sanoa minulle mitään.
Kaikki tiesivät minusta.
Tästä ei ollut paluuta. Ei ollut mitään,
mitä kukaan olisi voinut sanoa tai tehdä,
mikä sattuisi enemmän kuin väärän elämän eläminen.
Transsukupuolisia ja homoseksuaaleja oli koulussa paljon,
mutta heistä ei tiedetty. Sage oli ensimmäinen.
Kun tiedät, että lapsesi kokee erilaisia hetkiä,
joina muut eivät hyväksy häntä, se sattuu. Se oli vaikeaa,
mutta samaan aikaan myös koulutus.
Olen iloinen, että sain oppia häneltä.
Lukion alkua edeltävänä kesänä -
menin takaisin samalle kesäleirille.
Minut pakotettiin poikien tupaan,
mutta tällä kertaa menin sinne tyttönä.
Kävelin sisään, ja kaikki pojat katsoivat minua.
Mitä teet täällä?
Minut pakotettiin tänne.
Eikö tyttöjen tuvissa ollut tilaa? - Niin. Mitä oikein touhuat?
Kerroin heille:
"Nyt kun kysyitte, olen transsukupuolinen."
"Minulle sanottiin, etten voi majoittua tyttöjen tuvissa."
Joku taisi kysyä, että mitä se oikein tarkoittaa.
Sanoin, että minut määriteltiin syntymässä pojaksi, mutta olen tyttö.
Joku sanoi: "Onpa typerää, että et saa majoittua tyttöjen kanssa."
Yksi pojista pyysi minua kertomaan heille tarinani.
"Trans" on lyhenne transsukupuolisuudesta...
Se, että nämä pojat hyväksyivät ja tiedostivat, kuka olin,
oli yksi todiste siitä, kuinka opetettua transfobia on.
He eivät olleet vanhempiensa kanssa, eivätkä olleet -
tavanneet transsukupuolista,
mutta tilaisuuden tullen silti oppivat ja hyväksyivät.
Yhdelle leiriläiselle oli ongelma, että olin transsukupuolinen.
Jokin minussa ei ollut hyvin tai oikein. Minussa oli jotain vialla.
Hän aikoi kertoa minulle sen.
Välillä hän kertoi, kuinka paljon vihasi minua -
ja toisinaan, kuinka ällöttävä olen -
ja että kukaan ei voi rakastaa minunlaistani tyttöä.
Uskoin sen. Sitä ei ollut vaikea uskoa.
Sellaisena näin tulevaisuuteni.
Eräänä yönä kävelin kohti tupaani -
transsukupuolisen leiriläisen kanssa.
Hän lähestyi meitä ja kävi kimppuumme.
Huusimme apua.
Kukaan ei tullut.
Lopulta leiriohjaaja tuli paikalle ja vei meidät kaikki työhuoneeseensa.
Istuimme leirin johtajan eteen. Siellä päädyttiin tarinaan, jonka mukaan -
tämä ei ollut viharikos. Selitys oli: "pojat ovat poikia".
Sen vuoksi uusi tavoitteeni oli piiloutua.
En kertoisi transsukupuolisuudestani. Kaikki näkisivät minut cis-naisena.
Vaihdoin koulupiiriä ja yritin aloittaa lukion piiloutuen.
Kun hän sanoi, ettei kukaan voi rakastaa sinua -
omana itsenäsi, pystyin samaistumaan siihen.
Luulen,
että monien matkaan kuuluu osana se, että hyväksyy itsensä rakastettavana.
Tunsin, että ainoa tapa, jolla olisin arvokas,
oli sopia muottiin, joka ei ollut minulle tehty.
Kielsin itseni. Nyt käyttämäni vaatteet,
sukkahousut ja hameet.
Tunsin oloni epämukavaksi kehossani,
mutta samalla tunsin kuin olisin maailmalle velkaa feminiinisyyttä,
joka ei ollut aitoa.
KUKAAN EI TYKKÄÄ SINUSTA
FRIIKKI SINUA EI RAKASTETA
Kielsin itseltäni onnen. En tuntenut olevani sen arvoinen.
ILJETYS
Toivon, että olisin löytänyt itsevarmuuden ja onnen aikaisemmin.
Yksi tärkeimmistä hetkistä minulle oli, kun äitini haki minut -
koulusta ja menimme syömään. Nurkassa oli televisio,
ja Janet Mockin haastattelu ilmestyi ruudulle.
Hän rohkaisee muita transnaisia elämään avoimesti ja iloisesti.
Janet Mock on täällä puhumassa elämästään,
haasteistaan ja kirjastaan.
Kirjoitin sen antaakseni -
samalla tavalla kasvaneille peilin.
Haluamme nähdä itsemme populaarikulttuurissa,
mediassa ja kirjoissa.
Janet Mock todisti vääräksi monta uskomustani transsukupuolisuudesta.
Hänellä oli rakastava kumppani. Hän oli uranainen.
Koko hänen olemuksensa oli minulle inspiroiva.
Hän oli kirjakiertueella ja tuli Washington D.C:hen.
Menin jonottamaan nimikirjoitusta varten ja aloin itkeä jonossa.
Muistan, kuinka hän tuli luokseni.
Hän halasi minua. Tuntui, että minullekin olisi mahdollisuus.
Siinä hetkessä lupasin itselleni, että yritän kaikkeni -
tullakseni siksi, kuka haluan olla. Tiesin, että transsukupuolisena -
koulu oli kamalaa. Se vahingoitti ja satutti. Se oli väkivaltaista.
Halusin muuttaa sen.
VALKOINEN TALO KULKUOIKEUS
Lukion toisella koulun hallitus -
järjesti osan oppilaista kokoukseen Valkoisessa talossa.
Se koski tummaihoisena tai homoseksuaalina kouluissa olemista.
Huone oli täynnä kouluttajia, joilla oli valta -
muuttaa koulukulttuuria.
Hankkeen toiminnanjohtaja kysyi:
Mitä transsukupuoliset tarvitsevat kouluiltamme?
Minulta ei ollut koskaan kysytty, mitä tarvitsin koulultani.
Olin miettinyt vastausta siihen -
jo pitkän aikaa.
Mitä tarvitsemme kouluiltamme?
Oikeiden pronominien käyttöä.
Valittujen nimien käytön sallimista.
Tyttöjen vessan käytön sallimista.
Pitää lakata sanomasta:
"Pojat tuolle puolelle,
tytöt tuolle puolelle."
Kaiken tämän pitää loppua nyt. Ansaitsemme tulla nähdyiksi.
Ansaitsemme tulla kuulluiksi ja arvostetuiksi.
Ajattelin: "Myönsin, kuka olen julkisesti. Voin hengittää."
Sitten muistin, että käyn koulua näiden ihmisten kanssa.
"Kuka saa selville? Kelle he kertovat?"
"Mitä huomenna tapahtuu?"
Sinä päivänä päätin, että vaikka olisi pelottavaa -
palata kouluun ja kuulla, mitä ihmiset sanovat,
en aikonut enää piiloutua.
En aikonut piilotella transsukupuolisuuttani.
Aioin elää totuudessa loppuelämäni.
Transsukupuolisena eläminen toi minulle onnea ja ylpeyttä.
Aktivismini kehittyi.
Aloin kirjoittaa ja puhua enemmän.
Muistan kirjoittaneeni tekstin siitä, millaista on olla transnainen.
Kirjoitin siitä, kuinka kovasti taistelin täyttääkseni naiseuteni.
Se teksti sisällytettiin Condé Nastin naisten marssin erikoisjulkaisuun.
Minusta tuli yksi heidän ensimmäisistä nuorista transnaiskirjoittajistaan.
Hän ilmaisi itsensä selvästi ja oli hyvä kirjoittaja.
Hän jatkoi kirjoittamista eikä lopettanut.
Haluan hänen olevan onnellinen ja terve,
jotta hän voi jatkaa kaikkea haluamaansa.
Kirjoittamisen aloittamisen ja toimintatapojen järjestelyn jälkeen -
halusin yhtyä siihen oppiin minulle luontaisemmalla tavalla.
Päätin luoda oman aikakausilehteni.
Se syntyi halustani nähdä itseni ja ikätoverini -
edustettuna aiempaa aidommalla tavalla.
Muistan vieläkin ensimmäiset kuvauksemme.
Se oli pelottavaa. Se oli todella hermostuttavaa.
En osaa käyttää tätä.
He saapuivat.
Muistan pelon, joka tavoitti minut,
mutta kaikki on aina tilaisuus oppia.
Hei. Olen Sage. Tämä on Zahri. Olemme ohjaajat.
Mukavaa, että olette täältä. Näytätte kaikki upeilta.
Tästä tulee Genesis-julkaisun kansikuva.
Haluamme taltioida tähän teissä olevan voiman.
Ei vain Z-sukupolven jäseninä -
vaan myös taiteilijoina.
Mahtavaa. Aloitetaan.
Se opetti minulle yhteisön tärkeyden,
ja sen, että olemme itse tärkein resurssimme.
He luottivat, että se toimisi, ja niin se tekikin.
TEAM MAG
Team Mag luo mahdollisuuksia -
nuorille, tummille taiteilijoille -
luoda taidetta ja kuluttaa taidetta,
joka edustaa heitä rakkauden, hyväksynnän ja ilon kertomuksissa.
Tätä työtä olemme jatkaneet vuosien ajan.
Kävin kanssasi samaa koulua, ja näin, kuinka vahva ja urhea olit -
kaiken tekemisesi arkisissakin puolissa.
Olen pahoillani, että sinun piti uhrata osa itsestäsi,
mutta se ei ollut turhaa,
koska niin monet nuoret koulussamme, jotka ovat queer, tuntevat rakkautta -
kaikilta koulun työntekijöiltä.
On ihmeellistä, kuinka paljon pystyit -
muuttamaan koulun kulttuuria. Olemme sinulle velkaa.
Sinä ryömit, jotta me voisimme juosta.
Kiitos todella paljon.
Matkani itseni rakastamiseen oli pitkä -
ja vaikea, ja olen sillä vieläkin.
Haluan antaa meidän kaltaisillemme tilaisuuden -
pystyä kertomaan tarinansa aidosti ja anteeksi pyytelemättä.
Ilosi seuraaminen vie -
sen yhteisön luokse, joka vaalii ja rakastaa sinua, niin kuin ansaitset.
Olin tyttö, koska muut tytöiksi kutsutut pitivät samoista asioista.
Opin tämän äidiltäni. Katsoin häntä käytävältä,
kun hän kietoi pyyhkeen hiuksiinsa suihkun jälkeen.
Isäni opetti minut kävelemään, mutta se ei ollut minua varten.
Niinpä hän opetti minut -
hymyilemään, kun muut pilkkasivat. Teeskentelin olevani poika,
huulikiilto taskussani. Peiliin katsominen sattui.
Poikuus ei ollut tarkoitettu minulle. Tiesin sen aina.
Minä tiedän, kuka olen. Kuka sinä olet?
Tekstitys: Matias Jokinen