A felnőtté válás olyan összetett.
A felnőtté válás kiszámíthatatlan.
Felnőni esély változtatásra.
A felnőtté válás…
Ez hatalom és felelősség.
Megérdemeljük a szót.
A felnőtté válás…
- Viharos. - Kínos.
- Zavarba ejtő. - Zűrös.
- Csodálatos. - Kötelező.
Megcsináltuk!
TÍZ TÖRTÉNET
A BÁTORSÁGRÓL
HOGY ÖNMAGAD LEHESS
FELNŐTTÉ VÁLÁS
Sok értelemben megtagadtam magamtól a boldogságot hosszú ideig,
mert a felnőtté válás alatt soha nem láttam senki olyat a TV-ben, mint én.
Legtöbb helyen, ahová nyíltan queerként, boldogan lépek be,
az emberek ezt nem értik. Túlságosan sokszor…
… nem kapjuk meg a lehetőséget olyan történetekben viszontlátni magunkat,
amelyek a szeretetről és örömről szólnak. Ezen mindenképp változtatni akartam.
Rendben, Sage! Kezdd, mikor úgy érzed!
- Gyerünk, Sage! - Csak kezdjek el beszélni?
Sage vagyok, 20 éves, és Marylandban, D.C.-ben nőttem fel.
Most New Yorkban lakom.
Szia, cuki!
Nagyon büszke vagyok rá…
SAGE ÉDESANYJA
… hogy Sage anyukája vagyok, és szerintem aki egyszer találkozik Sage-dzsel,
az soha nem felejti el.
Soha nem volt határozatlan. Erős volt, magabiztos.
Nem kért bocsánatot azért, hogy ki ő.
És ez az erő és magabiztosság csak nőtt, ahogyan ő növekedett.
A legfontosabb számomra, hogy megvolt a szabadsága,
hogy azzá váljon, aki szeretett volna lenni.
SAGE ÉDESAPJA
Nekem az a fontos, hogy lássam, felépíti azt, amit szeretne magának.
Kislány koromból a legkorábbi emlékem,
hogy utánzom azokat a dolgokat, amiket anyukám csinál.
Az aktivizmus felnőtté válásom egyik állandó kísérője volt.
SZABADSÁG + IGAZSÁG = VÁLASZTÁS
Látni, hogy a szüleim kiharcolják maguknak a helyüket,
felbátorított, hogy én is így tegyek.
Kisgyerekkorom óta tudom, hogy lány vagyok.
Amikor boltban jártunk anyával,
mindig rámutattam azokra a dobozokra, amiken kislányok voltak, és azt mondtam:
„Anyu, ez én vagyok!"
Mindenből ruhát vagy hosszú hajat csináltam, jókat szórakozva,
de annak tudatában, hogy ezt csak otthon csinálhatom.
Tudtam, hogy nem feltétlenül az vagyok, akinek mindenki más lát.
A szüleim nagyon elfogadóak voltak. Még egy klubba is jártam kiskoromban,
aminek a neve Fiúk, akik a Lányos Dolgokat Szeretik volt.
Láttam ott sok másik kislányt, akiknek azt mondták,
hogy ők kisfiúk, és leírhattam
azt a nevet, amit választottam magamnak,
ezzel egy napra tiszteletben tartották, hogy kislány vagyok. Nagyon jó érzés volt.
Divatbemutatókat tartottak, és mind olyan kicsik, de érettek voltak.
Mikor kicsit idősebb lett, olyan 9-10 éves kora körül,
meleg fiúként kezdett gondolni magára.
Mert nem tudta rá a megfelelő kifejezést. „Mi más lennék?"
SZERETET
Emlékszem az első nyári táboromra. Tizenegy voltam.
Emlékszem, bementem a fiúk faházába.
- Helló! - És ott volt egy másik lány.
Annyira elcsodálkoztam. Teljesen össze voltam zavarodva.
Izgatott voltam.
Egy részem önmagamat látta.
Ez egyértelműen a te színed.
És elmagyarázta, hogy ő transznemű.
Fontos volt, hogy megtaláltam a nyelvet, amin kifejezhetem az identitásomat.
Előtte nem tudtam, hogy kommunikáljam, minek gondolom magam.
Teljesen odavoltam.
Ez egy személyes kedvencem.
Izgatottan vártam, hogy még többet tudjak meg tőle, de ami tényleg izgatott,
az az volt, hogy belenézzek a bőröndjébe.
Visszafordíthatatlanul sorsfordító dolog volt
felfedezni, hogy más félvér fekete transz lány
is létezik, igazi hús-vér alakban.
- Sportos, de nagyon szép. - Ez volt a pillanat, amikor már tudtam
száz százalékig, hogy transz vagyok, mert végre megtaláltam a kifejezést,
ahogy nevezhetem.
Ez az a pillanat, amire örökké emlékezni fogok.
Már nem tudok a lányról semmit. Nem beszéltünk a nyári tábor óta.
De köszönöm neki, hogy olyannak mutatkozott, amilyen volt.
Köszönöm, hogy önmaga volt, mielőtt én az lehettem.
Nagyon örülök, hogy a szüleim elfogadtak,
szerettek, és a maguk módján lelkesítettek.
Nem lett volna muszáj nekik.
A társadalom teljesen megértette és támogatta volna őket abban,
hogy hátat fordítsanak nekem. Különös fájdalom jár át
minden reggel felkeléskor, ha tudod, hogy ki vagy,
és mégis a rossz ruhát veszed fel,
a rossz nevet és a rossz személyes névmást használod.
Pontosan tudod, hogy ki vagy,
de mégis nemtelenítve kell élned az életed. Ez fájdalmas.
Így az iskolán kívül elkezdtem az átmenetet.
Minden alkalommal, mikor leszálltam a buszról, hazamentem,
és felvettem a Forever 21 leggingsemet, a hajamat és a bakancsomat,
mert éreztem a nemi eufória érzését.
Emlékszem, az iskolában is meg akartam csinálni az átmenetet.
Könyörögtem a szüleimnek, könyörögtem az anyukámnak, hogy:
„Kérlek, anyu! Hadd legyen átmenetem a suliban!" Megkérdezte a sulit.
Azt mondták: „Hm, ez nem történhet meg!"
„Semmiképp nem lehet átmenete!"
„Túlságosan felzaklatná a többi gyereket."
Csak iskolán kívül tudtam kifejezni magam, és meg akartam ezt osztani a barátaimmal.
Egyik nap eldöntöttem, küldök nekik átmenet utáni képeket.
Angol órán ültünk, és egy fiú odajött hozzám és a barátaimhoz.
Elvette egyikük telefonját, és elhatározta, hogy végignézi a fotóit.
És ott látott rólam átmenet utáni képeket.
És amíg ültem, és az angol feladatomat csináltam,
csak kis zümmögéseket és csengéseket hallottam, és hirtelen
mindenki az osztályban felnézett. És rám bámultak.
Azonnal tudtam, hogy kitudódott a dolog.
Égető érzés öntött el. Szörnyen éreztem magam.
Emlékszem, egyik fiú azt mondta: „Hadd lássam, el mersz-e jönni
holnap lánynak öltözve!"
És én el mertem.
Másnap reggel, emlékszem, felvettem a leggingsem, a parókát…
és a csizmát.
Mikor besétáltam az ajtón, mindenki teljesen ledermedt.
A tanárok a folyosón, a titkárságon dolgozók, a biztonságiak.
Mindenki, aki volt a szekrényeknél, megállt, és csak bámult.
Elvesztettem barátokat. Az emberek nem beszéltek velem.
És a legtöbben nem azért nem beszéltek velem, ahogy ők éreztek,
hanem amiatt, ahogyan a szüleik éreztek.
Ugyanakkor boldog is voltam,
mert már nem szólhatott semmit az iskola.
Mindenki tudta, hogy transz vagyok.
Nem volt visszaút. Nem volt olyan dolog,
amit bárki az iskolából mondhatott vagy tehetett volna,
és fájdalmasabb annál, hogy olyan életet éljek, ami nem az enyém.
Persze volt ott sok transznemű és queer gyerek,
de ők nem voltak előbújva. Úgyhogy, Sage volt az első közülük.
Ha tudod, hogy a gyermekednek olyan pillanatokat kell átélnie,
amikor az emberek nem fogadják el, az fájdalmas. Nehéz volt,
de ugyanakkor tanító jellegű.
És nagyon örülök, hogy ő tanított engem.
A nyolcadik és az első év közötti nyáron
visszamentem ugyanabba a nyári táborba,
és kényszerítettek, hogy a fiúk faházába menjek.
És most lányként mentem a fiúk faházába.
Emlékszem, mikor besétáltam, minden fiú rám nézett…
Te miért vagy itt?
Azt mondták, a fiúk faházába kell jönnöm.
- Nem volt hely a lányok faházában? - Igen. Mi a szitu?
Én meg azt mondtam:
„Hát… Ami azt illeti, transznemű vagyok."
„És azt mondták, hogy nem maradhatok a lányok faházában."
Azt hiszem, valaki azt kérdezte: „És ez mit jelent?"
És azt mondtam: „Születésemkor fiúnak osztottak be, de lány vagyok."
Mire azt mondták: „Kár, hogy nem engedik, hogy a lányokkal maradj.”
És egyik fiú megkért, hogy meséljem el a teljes történetemet.
Nos, a transz a transznemű rövidítése, és…
Azt hiszem, látni, hogy ezek a fiúk elfogadják és tudomásul veszik, ki vagyok,
tanúbizonysága volt, hogy a transzfóbia tanult dolog.
Ezek a fiúk, akik most nem a szüleikkel voltak,
és korábban soha nem találkoztak transz személlyel,
most, hogy lehetőségük volt megismerni és elfogadni, a legtöbben így is tettek.
De egyiküknek komoly problémát jelentett, hogy transz vagyok.
Nem voltam neki jó, nem volt igazam, szerinte valami nem stimmelt velem.
És ezt igyekezett is velem tudatni.
Időnként elmondta, mennyire utál engem,
elmondta, mennyire undorítónak tart.
Azt mondta: „Soha senki nem fog szeretni egy olyan lányt, mint te."
És én elhittem. Nem volt nehéz elhinni.
Úgy éreztem, ez lesz a jövőm.
Egyik éjjel sétáltam vissza a faházba
a rajtam kívül egyetlen transz táborozóval.
Ő odajött hozzánk, és megtámadott minket.
Segítségért kiabáltunk: „Segítség! Segítség! Valaki segítsen!"
És senki nem jött.
Végül jött egy tábori tanár, és mindannyiunkat bevitt az irodába.
A táborvezető leültetett minket, és amellett a változat mellett döntött,
hogy ez nem gyűlöletbűntett volt. Csak egy tipikusan fiús viselkedés.
Az ilyesmik miatt a célom az lett, hogy rejtőzködővé váljak.
Hogy senki se tudja, transz vagyok. Mindenki azt higgye, cisz lány vagyok.
Úgyhogy, tankerületet váltottam,
és megpróbáltam rejtőzködve a gimibe menni.
Amit az a fiú mondott, hogy senki nem fog szeretni
amiatt, aki vagy, ez olyasmi volt, amit én is nagyon így gondoltam.
Azt hiszem, nagyon sok embernek…
feladata az életben, hogy megtanulja elfogadni magát szerethetőnek.
Úgy éreztem, hogy az egyetlen út ahhoz, hogy értékes legyek az,
ha bepréselem magam egy skatulyába, amit nem rám szabtak.
Megtagadtam önmagam. A ruhákat, amiket most viselek,
a harisnyát, a szoknyát.
Mert kényelmetlenül éreztem magam a saját testemben.
De azt is éreztem, hogy a nőiesség olyan változatát köszönhetem így a világnak,
ami számomra nem hiteles.
SENKI SEM KEDVEL TÉGED
SZÖRNY! SENKI SEM SZERET
Megtagadtam magamtól a boldogságot, mert nem éreztem úgy,
hogy méltó lennék rá.
UTÁLAT
Bárcsak megtaláltam volna a magabiztosságot, a boldogságot hamarabb!
Egyik legnagyobb hatású pillanat számomra akkor volt, mikor anyukám egyszer felvett
az iskolánál, és elmentünk ebédelni. Volt ott egy TV a sarokban,
és Janet Mock interjúja ment a képernyőn.
A VALÓSÁG ÚJRADEFINIÁLÁSA: UTAM A NŐIESSÉGHEZ…
Megszólal és bátorít, hogy minden transz nő…
A KANAPÉ CSAK ŐSZINTÉN JANET MOCKKAL
… legyen nyitott és boldog.
Janet Mock van itt, hogy beszélgessen velünk az életéről,
a kihívásairól és a könyvéről.
BÁTOR UTAZÁS
Azt hiszem, azért írtam, hogy a lányoknak,
akik hozzám hasonlóan nőttek fel, tükröt tartsak.
Azt hiszem, hogy mindannyian keressük a saját tükörképünket a popkultúrában,
a médiában, és persze az irodalomban.
Janet Mock megcáfolta egy csomó hiedelmemet a transzneműségről.
Partnere volt, aki szerette őt. Megtestesítette a sikeres nőt.
Ahogy magát adta, az nagyon inspiráló volt számomra.
Könyvbemutató körútja során eljött Washington D.C.-be is.
Beálltam a sorba, hogy autogramot kérjek a könyvembe. Sírni kezdtem a sorban állva.
És emlékszem, ő odajött.
Megölelt. És akkor úgy éreztem, itt a lehetőség számomra.
Ez volt az a pillanat, hogy megígértem magamnak, mindent megpróbálok,
hogy azzá váljak, aki szeretnék lenni. Tudtam, hogy transzként létezni
az iskolában szörnyű. Ártalmas, fájdalmas, rémületes.
Én ezt meg akartam változtatni.
LÁTOGATÓI ENGEDÉLY A FEHÉR HÁZ WASHINGTON
Emlékszem, hogy másodéves koromban a kormányzat összeszedett
néhány diákot, hogy menjünk el a Fehér Ház csúcstalálkozójára,
ahol a téma „A feketék, barnák, melegek, queerek helyzete az iskolákban" volt.
A terem tele volt oktatókkal, akik tényleg hatással lehettek arra,
hogy megváltoztassák az iskolai kultúrát.
A Fehér Ház ügyvezető igazgatója nyitó kérdésként azt tette fel…
Mire van szükségük a transz diákoknak az iskolák részéről?
Transz lányként soha nem kérdeztek meg, mire van szükségem az iskolámtól,
és az erre adandó válaszon, én már nagyon régen gondolkodtam.
Mire van szükségük a transz diákoknak az iskolák részéről?
Szükségünk van a megfelelő névmás használatára.
Szükségünk van arra, hogy a választott neveinket használhassuk.
Szükségem van arra, hogy a lánymosdót használhassam.
A tanáraim ne mondják azt:
„Fiúk, sorakozó a terem egyik oldalára,
lányok, a másik oldalra!"
Szükségünk van rá, hogy ezt megállítsuk. Mert megérdemeljük, hogy meglássanak,
megérdemeljük, hogy meghalljanak, és megérdemeljük, hogy tiszteljenek.
„Hű! Úgy mondtam ki nyilvánosan, transz vagyok, mintha levegőt vennék."
Aztán, eszembe jutott: „Egy suliba járok ezekkel az emberekkel."
„Ki fogja megtudni? Kinek fogják elmondani?"
„Mi fog történni holnap?"
Aznap meghoztam a döntést, akármennyire ijesztőnek is tűnt
visszamenni az iskolába, és ijesztőnek is tűnt meghallgatni, mit szólnak az emberek.
Semmiképp nem tértem volna vissza rejtőzködő módba.
Soha többet nem akartam elrejteni, hogy transz vagyok.
A valós énemben szerettem volna élni a további életemet.
Roppant örömöt és büszkeséget éreztem, mert transz vagyok.
Az aktivizmusom kibontakozott.
Újságokba írtam, felszólaltam egyre többször.
Emlékszem egy művemre, amit arról írtam, milyen transz nőnek lenni,
a Női Menetelés-be.
SZOLIDARITÁS
„ITT VAGYUNK, TRANSZOK VAGYUNK"
ÍRTA SAGE DOLAN-SANDRINO
Harcomról írtam nőiességem birtokbavételére.
A cikk a Conde Nast emlékkiadásában jelent meg
a Női Menetelésnek…
KELJ FEL! NŐK MENETELNEK A VILÁGBAN
… és én lettem az első transz fiatal közreműködő szerzőjük.
TINI DIVAT 21 21 ALATT, 2020
CSEKKOLJÁTOK KÖSZÖNÖM
Világosan fogalmazott, és nagyszerűen írt.
Folytatta az írást, és egy pillanatra sem hagyta abba.
Csak azt szeretném, hogy boldog és egészséges legyen,
hogy meg tudjon csinálni mindent, amit szeretne.
KIKAY KREATÍV FÉNYSZÓRÓ
MISS TÖBB MINT EGY MAGAZIN. A MOZGALOM.
Miután írni kezdtem, és készítettem sok szervezeti szabályzatot,
be akartam kapcsolódni az edukálásba, de számomra sokkal autentikusabb módon.
Úgyhogy eldöntöttem, hogy megalkotom a saját magazinomat.
Abból a vágyból született, hogy láthassam magam és a társaimat
egy sokkal autentikusabb módon képviseltetve, mint korábban.
Emlékszem az első fotózásainkra.
Ijesztő volt. Idegtépő.
Hogy is működik ez?
Itt vannak!
Emlékszem, félelem fogott el.
De mindig minden egy tanulási lehetőség.
Helló! Sage vagyok. Ő Zahri. Mi vagyunk a rendezők.
Nagyon örülünk mindenkinek. Mind szuperül néztek ki.
Ez a Genezis Kiadás címlapjára lesz.
Azt az erőt szeretnénk megragadni, ami mindannyiótokban megvan.
Nem csak a Z generáció tagjaiként,
hanem művészekként és alkotókként.
Oké, király! Kezdjük!
Ez megtanította nekem a közösség fontosságát,
és hogy valóban mi vagyunk a legnagyszerűbb erőforrás.
És ők bíztak benne, hogy működni fog, és működött is.
CSAPAT MAGAZIN A CSAPATNAK
A Csapat Magazin a lehetőségek megteremtésébe fektet be
fiatal fekete és barna művészek…
CÍMLAP CSAPAT MAGAZIN
… számára, hogy művészetet hozzanak létre és fogyasszanak,
ami olyan kontextusban képviseli őket, mint a szeretet, ünnep, elfogadás, öröm.
És itt vagyunk évekkel később, és még mindig dolgozunk.
Én egy suliba jártam veled, és láttam, milyen erős voltál, milyen bátor voltál,
és mindannak, amit tettél, a mindennapi aspektusát.
Nagyon sajnálom, hogy fel kellett áldoznod önmagadnak azt a részét.
De nem hiába történt, mert nagyon sok
fiatal queer van a suliban, akik érzik, hogy feltétel nélkül, a legmesszebbmenően,
teljes mértékben szeretik őket az adminok.
Csodálatos, hogy ennyire képes voltál…
megváltoztatni az iskola kultúráját. Nagyon sokkal tartozunk neked,
és te tényleg mindent megtettél mások érdekében. Ez nagyon is így van.
Nagyon köszönöm.
BELÉPNI TILOS
Utam addig, amíg megszerettem magam, nagyon hosszú volt,
nehéz volt, és még mindig tart.
Szeretnék kaput nyitni az olyan gyerekek számára, mint mi,
hogy el tudják mondani hitelesen és mentegetőzés nélkül a történeteiket.
Ha követed az örömödet, elvezet téged
ahhoz a közösséghez, ami ünnepel, és úgy szeret, ahogy kell.
Lány voltam, mert ugyanazokat szerettem, mint azok, akiket lányoknak hívnak.
Ezt anyukámtól tanultam. Néztem a folyosóról
zuhanyzás után, törölközőbe csavart hajjal.
Apukám megmutatta, hogy járjak, de ez nem volt számomra megfelelő.
Így megtanította azt, hogyan nevessek az arcukba,
és mosolyogjak azokra, akik vigyorognak. Mások előtt tettetem, hogy fiú vagyok,
közben meg szájfény volt a zsebemben. Fájt tükörbe nézni.
A fiúlétet nem nekem találták ki. Mindig is tudtam ezt.
Én tudom, ki vagyok. És te ki vagy?
A feliratot fordította: Berkiné Marsi Mariann