Oppveksten er så mange ting.
Oppveksten er uforutsigbar.
Oppveksten kan endre verden.
INGEN RETT
INGEN FRED
Oppveksten var…
Vi har makten og ansvaret.
Vi fortjener å bli hørt.
Oppveksten er…
-Voldsom. -Klein.
-Forvirrende. -Rot.
-Vakker. -Obligatorisk.
Vi klarte det!
10 HISTORIER
OM MOTET
TIL Å VÆRE DEG SELV
Jeg nektet meg selv glede så lenge på så mange måter
fordi jeg aldri så noen som meg på TV i oppveksten.
Og mange steder jeg går inn i, å være åpent skeiv, å være glad,
folk forstår ikke det. Vi blir alt for ofte…
…ikke gitt muligheten til å se oss selv reflektert i historier
om kjærlighet og glede. Og jeg ville endre på det.
16 A KULTURHUS
Okei, Sage. Når du er klar.
-Kjør på, Sage. -Så, så… jeg bare starter å snakke?
Jeg er Sage. Jeg er 20 år og vokste opp i Maryland, D.C.
Og nå bor jeg i New York.
Hei, søten!
Jeg er veldig stolt…
KAREN SAGES MOR
...over å være Sages mor, og jeg tror at alle som møter Sage
aldri vil glemme henne.
Hun vaklet aldri. Hun var sterk. Hun var selvsikker.
Hun unnskyldte seg ikke for hvem hun var.
Og den styrken og selvsikkerheten vokste bare sammen med henne.
Det viktigste for meg er at hun hadde friheten til
å bli den personen hun vil bli.
IVAN SAGES FAR
Det viktige for meg er å se henne bygge det hun vil for seg selv.
Mine tidligste minner av å være en liten jente
er å etterligne tingene som jeg så moren min gjøre.
Aktivisme var veldig innebygd i oppveksten min.
VALG ER LIK FRIHET
Å se foreldrene mine skjære ut en plass til seg
ga meg motet til det samme.
Helt siden jeg var liten, visste jeg at jeg var en jente.
Da jeg gikk til butikken med mor,
pekte jeg alltid på bokser som hadde jenter på og sa:
"Mor, det er meg."
Jeg gjorde alt til en kjole eller til langt hår og hadde det så gøy,
men visste at, til en viss grad, måtte det bli hjemme.
Jeg visste at jeg ikke nødvendigvis var den alle andre så meg som.
Foreldrene mine var veldig imøtekommende. Og jeg dro til og med til en klubb
da jeg var yngre som het Gutter Som Liker Jenteting.
Å treffe flere andre små jenter som ble fortalt
at de var små gutter og å få skrive
mitt eget navn som jeg valgte
og bli respektert som en liten jente for en dag. Det føltes så godt.
De arrangerte moteshow, og de var alle veldig veslevoksne
og de var små.
Og så, mens hun ble eldre, ni, ti, 11, begynte
hun å identifisere seg som en homofil gutt.
Fordi hun ikke hadde språket. "Vel, hva annet kan jeg være?"
KJÆRLIGHET
Jeg husker mitt første år på en overnattings-leir. Jeg var 11 år.
Jeg husker at jeg gikk inn i guttenes hytte.
-Hei. -Og det var en annen jente.
Jeg var så overrasket. Jeg var forvirret.
Jeg var spent.
En del av meg så meg selv.
Dette er definitivt din farge.
Og hun forklarte meg at hun var transkjønnet.
Å finne språket til å uttrykke min egen identitet var så viktig.
Før det, klarte jeg ikke å kommunisere min egen forståelse av meg selv.
Jeg ble umiddelbart helt besatt.
En personlig favoritt av meg.
Jeg var så spent på å lære mer av henne, men det som virkelig gjorde meg spent,
var å få se på kofferten hennes.
Det var noe så livsforandrende
med å oppleve en annen blandet svart trans jente
som eksisterte rett foran meg.
-Sporty, men veldig fin. Den er det. -Det var det øyeblikket jeg visste
ett hundre prosent at jeg var trans, fordi jeg endelig hadde noe
å kalle det.
Det var en bevegelse jeg vil huske for alltid.
Og jeg kjenner henne ikke nå. Vi har ikke snakket siden sommerleiren.
Men jeg takker henne for å møte opp som den hun var.
Jeg takker henne for at hun var seg selv før jeg kunne være meg.
Jeg er veldig glad for at foreldrene mine har akseptert meg,
og elsket meg og løftet meg opp på de måtene de har.
De måtte ikke det.
Samfunnet ville vært helt OK og støttet dem
i å snu ryggen til meg. Det er en veldig spesifikk smerte
som kommer med å våkne hver morgen og vite hvem du er
og ta på feil klær,
ta på feil navn og ta på feil pronomen.
Og vite nøyaktig hvem du er,
men å måtte fortsette å gå gjennom livet i feil kjønn. Det gjør vondt.
Så, jeg begynte overgangen utenfor skolen.
Hver gang jeg gikk av bussen, gikk jeg hjem
tok på Forever 21-leggingsene mine og håret mitt og militærstøvler
fordi jeg følte en følelse av kjønns-eufori.
Og jeg husker at jeg ville gjøre overgangen på skolen.
Jeg ba til foreldrene mine, jeg ba til mor, som:
"Vær så snill, mor. La meg gjøre det på skolen." Så, hun spurte skolen.
De sa: "Mm-mm. Det skjer ikke.
"Det går ikke å gjøre overgangen.
"Det blir en for stor distraksjon for resten av barna."
Min eneste måte å uttrykke meg selv var utenfor skolen
og jeg ville dele med vennene mine.
En dag bestemte jeg meg for å sende dem et bilde av meg som trans.
Vi satt i engelsktimen og en gutt kom bort til meg og vennene mine.
Han tok telefonen hennes og bestemte seg for å gå gjennom bildene hennes.
Og der så han bilder av meg som trans.
Og mens jeg sitter og gjør engelskoppgaven min,
hører jeg små summinger og pinger, og plutselig
ser alle i klassen opp. Og de bare stirrer på meg.
Og jeg visste umiddelbart at jeg hadde blitt avslørt.
Og det var en varme i brystet mitt. Det føltes forferdelig.
Jeg husker en gutt, han sa til meg: "Jeg utfordrer deg til å komme
"med jenteklær i morgen."
Og jeg tok den utfordringen.
Neste morgen husker jeg at jeg tok på leggingsene mine, parykken min…
militærstøvlene mine.
Og så, går jeg inn inngangsdørene, og alle bare stoppet.
Hver lærer i gangen, kontoradministrasjonen, sikkerhetsvakten.
Alle i skap-området bare stoppet og stirret.
Jeg mistet venner. Folk sluttet å snakke med meg.
Og grunnen til at mange sluttet å snakke til meg, var ikke deres egne følelser,
men foreldrene deres.
På samme tid, var jeg glad,
fordi det ikke var noe som skolen kunne fortelle meg nå.
Alle visste at jeg var trans.
Det var ingen veg tilbake. Du vet, det var ingenting
som noen på den skolen kunne si eller gjøre som var
mer smertefullt enn å leve et liv som ikke var mitt.
Det var mange transpersoner og skeive barn,
men det… de var ikke ute. Så, Sage var deres første.
Hvis du vet at barnet ditt må gå gjennom forskjellige øyeblikk
hvor folk ikke er aksepterende, det er vondt. Det hadde vært tøft,
men det er en opplæring på samme tid.
Og jeg er veldig glad for at jeg ble opplært av henne.
Sommeren mellom åttendeklasse og førsteåret,
dro jeg tilbake til den samme sommerleiren
og ble tvunget til å være i guttenes hytte,
og jeg gikk nå inn i guttenes hytte som en jente.
Og jeg husker at jeg gikk inn og alle guttene så på meg…
Hvorfor er du her?
Jeg måtte gå til guttenes hytte.
-Var det ikke plass i jentenes hytte? -Ja. Hva er greia di?
Og jeg sa:
"Ehh… Angående det, jeg er trans.
"Og jeg ble fortalt at jeg ikke kunne være i jentenes hytte."
Og jeg tror noen sa: "Vel, hva betyr det?"
Og jeg sa: "Jeg ble gutt ved fødselen, men jeg er en jente."
Og jeg tror noen sa: "Vel, det suger at de ikke lar deg
"være hos jentene."
Og så ba en gutt meg om å fortelle dem historien min.
Vel, trans er kort for transkjønnet, og…
Jeg tror at å se disse guttene akseptere og erkjenne hvem jeg var,
var et annet testament til hvor lært transfobi er.
Og at disse guttene som ikke var med foreldrene sine,
som aldri hadde møtt en transperson før,
når de ble gitt muligheten til å lære, til å akseptere, gjorde mange av dem det.
Men det var en camper som hadde et stort problem med at jeg var trans.
Jeg var ikke bra. Jeg var ikke rett. Det var noe feil med meg.
Og han skulle la meg få vite det.
Noen ganger sa han at han hatet meg,
noen ganger snakket han om hvor ekkel jeg er.
Han sa til meg: "Ingen vil elske en jente som deg."
Og jeg trodde på det. Det var ikke så vanskelig å tro.
Jeg følte at det skulle bli framtiden min.
Og en kveld gikk jeg tilbake til hytten min
med den eneste andre trans camperen.
Og han kom imot oss, og så angrep han oss.
Vi skriker etter hjelp. "Hjelp! Hjelp, noen!"
Og ingen kommer.
Og endelig kommer en leir-leder og vi tas med til kontoret.
Sjefen av leiren satte oss ned og fortellingen som var bestemt
var at dette ikke var hatkriminalitet. Det var faktisk gutter som var gutter.
Og av den grunnen, ble målet mitt å skjule meg.
At ingen skulle vite at jeg var trans. At alle skulle se på meg som en cis-jente.
Så, jeg byttet skoledistrikt,
og prøvde å skjule meg på videregående.
Da den gutten sa at ingen ville elske deg
for den du er, det er noe jeg kjenner meg igjen i.
Og jeg tror at mange folk…
reisen deres handler om å lære å akseptere seg selv som elskverdig.
Bare fordi jeg følte at den eneste måten jeg kunne bli verdig
var å putte meg selv i en boks som ikke var laget for meg.
Jeg fornektet meg selv. Antrekkene jeg bruker nå,
bruke tights, bruke skjørt.
Fordi jeg følte meg ukomfortabel i kroppen min,
men jeg følte også at jeg skyldte en versjon av femininitet til verden
som ikke var autentisk for meg.
INGEN LIKER DEG
INGEN VIL ELSKE DEG
Jeg nektet meg selv lykke, fordi jeg ikke følte
at jeg var verdig.
AVSKYELIGHET
Jeg skulle ønske at jeg fant den selvsikkerheten… og lykken tidligere.
Et av øyeblikkene med mest innvirkning på meg, moren min hentet meg på skolen
og vi dro for å spise lunsj. Det var en TV i hjørnet
og Janet Mocks intervju kom på skjermen.
REDEFINERER VIRKELIGHET
Hun oppmuntrer andre transkvinner…
HOLDER DET EKTE MED JANET MOCK
…til å leve livet.
Janet Mock er her for å snakke om livet sitt,
utfordringene og boken hennes.
TAPPER REISE
Jeg skrev det for å gi
jenter som vokste opp som meg et speil.
Vi alle trenger refleksjoner av oss selv i popkultur,
i media og i litteratur.
Janet Mock motbeviste aktivt så mange tanker jeg hadde om å være trans.
Hun hadde en kjærlig partner. Hun var en eksistens av en karrierekvinne.
Måten hun bar seg selv var så inspirerende for meg.
Hun hadde bokturnéen sin, og de kom til Washington D.C.
Og jeg sto i kø for å signere boken min. Og jeg begynte bare å gråte i køen.
Jeg husker at hun kom bort til meg.
Hun ga meg en klem. Og jeg følte at jeg hadde en sjanse. Og…
det var et øyeblikk som jeg lovet meg selv at jeg skulle prøve mitt beste
for å bli den jeg ville bli. Jeg visste at realiteten av å være trans
på skolen var fæl. Det var skadelig. Det var smertefullt. Det var voldelig.
Og jeg ville endre det.
BESØKSKORT DET HVITE HUS
Jeg husker at i førsteåret arrangerte administrasjonen
at noen av oss elevene skulle reise på et toppmøte i Det hvite hus
om å være svart, brun og homofil, skeiv, på skoler.
Det var et rom fylt av lærere som hadde en ekte påvirkning
for å endre skolekulturen.
Den administrerende direktøren av Det hvite hus initiativet spurte…
Hva trenger transstudenter fra skolene våre?
Jeg hadde aldri blitt spurt som transjente hva jeg trengte fra skolen min,
og det var et svar som jeg hadde tenkt på
i lang tid.
Hva trenger transstudenter fra skolene våre?
Vi trenger å få bruke våre pronomen.
Vi trenger å få bruke våre valgte navn.
Jeg trenger å få bruke jentetoalettet.
Lærerene må slutte å si:
"Gutter stiller seg på en side
"og jentene på den siden."
Vi trenger at dette stopper nå. Fordi vi fortjener å bli sett,
vi fortjener å bli hørt, og vi fortjener å bli respektert.
Jeg følte: "Wow. Jeg sa endelig at jeg er trans i offentligheten, jeg kan puste."
Og så husket jeg: "Jeg går på skolen med disse menneskene.
"Hvem skal finne det ut? Hvem skal de si det til?
"Hva vil skje i morgen?"
Den dagen tok jeg et valg om at selv om det ville bli skummelt
å dra tilbake på skolen og det ville bli skummelt å høre hva folk sa.
Jeg skulle aldri gå tilbake i skjul.
Jeg skulle ikke gjemme at jeg var trans lenger.
Jeg skulle leve i min sannhet for resten av livet.
Jeg følte en så enorm glede og stolthet for å være trans.
Aktivismen min utviklet seg.
Jeg drev mer med journalistikk, snakket mer.
Jeg husker stykket jeg skrev om å være en transkvinne
på en kvinnemarsj.
SOLIDARITET
"VI ER HER, VI ER TRANS"
Jeg skrev om kampen om femininitet.
Artikkelen ble inkludert i Conde Nast minnesmerke-utgaven
om kvinnemarsjen…
STÅ OPP! KVINNER MARSJERER
…og jeg ble en av deres første unge transungdom forfattere.
SJEKK DET UT TAKK
Hun var veltalende og skrev godt.
Hun fortsatte å skrive og stoppet aldri.
Jeg vil at hun skal være glad og sunn,
så hun kan fortsette å gjøre alt hun vil gjøre.
KIKAY KREATIVT SPOTLIGHT
FRK. MER ENN ET BLAD. EN BEVEGELSE.
Etter jeg begynte å skrive og gjøre mye politisk organisering,
ville jeg tilnærme meg den utdanningen på en måte som føltes mer riktig for meg.
Så, jeg bestemte meg for å lage mitt eget blad.
Det ble født ut av mitt ønske om å se meg selv og mine jevnaldrende
representert mer autentisk enn var er vant til.
Jeg husker fortsatt våre første fotoshoots.
Det var skummelt. Det var nervepirrende.
Jeg forstår ikke denne.
De er her.
Og jeg husker den frykten som tok over meg,
men alt er alltid en mulighet for å lære.
Hei. Hei, jeg er Sage. Dette er Zahri. Vi er redaktørene.
Glad dere kom. Dere ser flotte ut.
Dette blir framsiden av Genesis Issue.
Og det vi virkelig vil fange med dette er makten dere alle har.
Ikke bare som medlemmer av generasjon Z,
men som artister og kreative.
Okei, flott. La oss begynne.
Det lærte meg viktigheten av et samfunn
og at vi virkelig er vår beste ressurs.
Og de stolte på at det ville virke og det gjorde det.
TEAM MAG TIL LAGET
Team Mag er investert i å skape muligheter for unge
svarte og brune artister…
FORSIDEN TEAM MAG
…for å skape kunst og konsumere kunst
som representerer dem i fortellinger om kjærlighet, feiring, aksept og glede.
Her er vi, år senere, og vi skaper fortsatt arbeid.
Jeg gikk på samme skole og så hvor sterk du var, og modig,
og de hverdagslige aspektene av alt du gjorde.
Og jeg er så lei for at du måtte ofre den delen av deg selv.
Men det var ikke forgjeves,
fordi nå er det så mange unge skeive på skolen vår som føler seg totalt
elsket av hele administrasjonen.
Det er fantastisk hvor mye du klarte å…
endre skolens kultur. Vi skylder deg så mye
og du krøp så vi kunne løpe, og det er virkelig sant.
Tusen takk.
ADGANG FORBUDT
Reisen min mot å elske meg selv var en lang en,
og vanskelig, og en jeg enda er på.
Jeg vil åpne døren for barn som oss,
for å kunne fortelle historiene deres riktig og uten å unnskylde seg.
Å følge gleden vår leder deg
til samfunnet som feirer deg og elsker deg, som du skal være.
Jeg var en jente fordi de andre som ble kalt jenter likte de samme tingene.
Jeg lærte det av moren min. Jeg så på henne fra gangen,
etter dusjen, pakke inn håret i håndklær.
Faren min viste meg hvordan man går, men det var ikke rett for meg.
Så, han lærte meg å le dem i ansiktet
og smile tilbake når de håner. Ta på holdningen til en gutt i solskinnet,
lip gloss i lommene mine. Speilet gjorde vondt å se i.
Guttelivet var aldri ment for meg. Jeg visste alltid det.
Jeg vet hvem jeg er. Hvem er du?
Tekst: Maren Næss