Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
E șansa de a schimba lumea.
FĂRĂ SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
ROSTIȚI-I NUMELE
Maturizarea a fost…
Avem puterea și obligația…
Merităm să fim auziți.
Maturizarea este…
- Tumultuoasă. - Jenantă.
- Derutantă. - Haotică.
- Frumoasă. - Obligatorie.
Am reușit!
ZECE POVEȘTI
DESPRE CURAJUL
DE A FI TU ÎNSUȚI
DEVENIND ADULT
Mi-am refuzat dreptul la fericire atâta amar de ani
fiindcă, maturizându-mă, n-am văzut pe cineva ca mine la televizor.
Și, să fii queer în public, să fii fericit pe unde te duci…
Oamenii nu înțeleg. Prea adesea…
COPERTA KIDS GENESIS
…nu ni se oferă șansa de a ne regăsi reflectați într-un context
de iubire și bucurie. Eu am vrut să aduc o schimbare.
CASA DE CULTURĂ
SYDNEY FREELAND CHRISTINE
Bine, Sage. Când ești gata.
- Începe, Sage! - Deci încep să vorbesc?
Eu sunt Sage, am 20 de ani și am crescut în Maryland, DC.
Acum locuiesc la New York.
Bună, scumpete!
Sunt foarte mândră…
MAMA LUI SAGE
…că sunt mama lui Sage și cred că oricine o cunoaște
n-o va uita niciodată.
N-a șovăit niciodată. A fost puternică, a fost încrezătoare.
Nu și-a cerut scuze pentru felul ei de a fi.
Iar puterea și încrederea ei au crescut odată cu ea.
Pentru mine, cel mai important e că a avut libertatea
de a deveni cine voia să fie.
TATĂL LUI SAGE
Esențial pentru mine e să o văd cum realizează ce-și dorește pentru ea.
Primele mele amintiri ca fetiță
sunt că imitam tot ce vedeam că face mama.
Am crescut într-o ambianță de activism.
ALEGEREA E LIBERTATE
Văzându-mi părinții cum își croiau o cale a lor,
mi-a dat curajul să fac la fel.
Încă de foarte mică am știut că sunt fată.
Știu că mergeam cu mama la magazin
și îi arătam cutii cu poze de fete pe ele și-i ziceam:
„Mama, aia sunt eu!”
Făceam rochii sau păr lung din orice și mă distram nemaipomenit,
dar știam, oarecum, că trebuia s-o fac doar acasă.
Știam că nu eram neapărat așa cum mă vedeau ceilalți.
Părinții mei erau înțelegători. Am fost chiar și la un club,
când eram mică, numit Băieți cărora le plac lucrurile de fete.
Am văzut o mulțime de fetițe cărora li se spusese
că erau băieți și am putut să-mi scriu
numele pe care mi-l alesesem eu
și am fost respectată ca fetiță pentru o zi. M-am simțit nemaipomenit.
Făceau defilări de modă și erau toate foarte precoce
și foarte mititele.
Când a mai crescut, pe la nouă, zece, 11 ani,
a început să se identifice ca fiind băiat gay.
Asta din cauză că nu avea vocabularul. „Ce altceva aș fi?”
IUBIRE
Îmi aduc aminte de prima mea tabără. Aveam 11 ani.
Știu că am intrat în cabana mea de băieți.
- Bună! - Acolo era o fată.
Am fost foarte surprinsă. Eram derutată.
Eram încântată.
M-am văzut pe mine în ea.
Culoarea asta e pentru tine!
Fetița mi-a explicat că e transgen.
A fost important că am găsit vocabularul prin care să-mi exprim identitatea.
Înainte, nu aveam cum să comunic felul în care mă vedeam.
Am fost vrăjită pe loc.
Una dintre preferatele mele!
Eram nerăbdătoare să aflu mai multe de la ea, dar mai ales
să arunc un ochi în valiza ei.
Mi-a schimbat viața pentru totdeauna
să văd o altă fată transgen birasială
pe viu, în fața mea.
- E sport, dar foarte drăguță. - În acel moment am știut
sută la sută că eram transgen, fiindcă aveam, în sfârșit,
un nume pentru asta.
Îmi voi aminti pentru totdeauna acel moment.
Nu mai știu nimic de ea. N-am mai vorbit de atunci.
Dar îi mulțumesc că mi s-a arătat așa cum era.
Îi mulțumesc că a fost ea însăși înainte să pot fi și eu.
Sunt fericită că părinții m-au acceptat,
m-au iubit și m-au susținut așa cum au făcut-o.
Nu erau obligați.
Societatea ar fi fost de partea lor și i-ar fi susținut din plin
dacă mi-ar fi întors spatele. E o suferință foarte precisă
pe care o resimți în fiecare zi, când știi cine ești,
dar te îmbraci cu haine nepotrivite,
accepți un nume greșit și pronumele greșite.
Când știi exact cine ești,
dar ești silit să-ți duci viața fiind considerat de un gen greșit. Doare.
Dar eu am început tranziția în afara școlii.
Mă dădeam jos din autobuz, veneam acasă
îmi puneam colanții, peruca și bocancii,
fiindcă eram într-un fel de euforie a genului.
Îmi amintesc că voiam să fac tranziția la școală.
Mi-am implorat părinții. Am implorat-o pe mama:
„Te rog, lasă-mă să fac tranziția la școală!” Așa că a întrebat la școală.
Au refuzat-o. I-au spus că e exclus.
„Nici vorbă să facă tranziția.
Îi va distrage prea mult pe ceilalți copii.”
Așa că nu mă puteam exprima decât în afara școlii
și voiam s-o fac cu prietenele mele.
Într-o zi, am decis să le trimit poze cu mine în tranziție.
Eram la ora de engleză când a venit un băiat la noi.
A luat telefonul amicei mele și a început să se uite prin pozele ei.
A văzut și poza cu mine în tranziție.
Și, cum stăteam eu și-mi făceam lecția la engleză,
încep să aud bipăit de telefoane și, dintr-odată,
toată lumea din clasă se uită la mine.
Am știut imediat că am fost expusă.
Parcă mi-a luat foc pieptul. A fost o senzație groaznică.
Îmi amintesc cum acel băiat mi-a zis: „Te provoc să vii
travestit, mâine.”
I-am acceptat provocarea.
A doua zi dimineața, îmi amintesc cum mi-a pus colanții, peruca…
bocancii.
Apoi, am intrat pe ușă și toată lumea a încremenit.
Toți profesorii de pe hol, cei de la secretariat, paznicul.
Toți cei care se aflau lângă vestiare m-au privit încremeniți.
Am pierdut prieteni. Oamenii nu mi-au mai vorbit.
Și mulți dintre aceștia m-au ocolit nu fiindcă așa simțeau,
ci sub influența părinților.
În același timp, eram fericită,
fiindcă acum școala nu mai putea să-mi spună nimic.
Nu? Acum se știa că sunt transgen.
Nu mai era loc de întoarcere. Nu se mai putea
ca cineva de la școală să-mi zică sau să-mi facă ceva
mai dureros decât să trăiesc o viață străină mie.
Firește, erau mulți copii transgen sau queer,
dar nu o făcuseră public. Așadar, Sage a fost prima.
Să știi că propriul tău copil va fi nevoit să treacă prin momente
în care oamenii nu acceptă, e dureros. A fost dificil,
dar ne-am și educat, în același timp.
Și sunt foarte fericit că am fost educat de ea.
În vara dintre a clasa a opta și intrarea la liceu,
m-am dus iar în acea tabără de vară
și mi s-a impus cabana băieților,
dar acum stăteam acolo ca fată.
Îmi aduc aminte cum am intrat și toți băieții se uitau la mine…
Ce cauți aici?
Cică trebuie să stau cu băieții.
- Nu mai era loc la fete? - Da. Care-i treaba cu tine?
Iar eu, de colo…
„Legat de asta… Eu sunt transgen.
Mi s-a spus că nu pot sta în cabana fetelor.”
Cred că cineva a întrebat: „Și ce înseamnă asta?”
Am zis: „La naștere mi s-a atribuit sexul masculin, dar eu sunt fată.”
Și cineva a zis: „Nasol că nu te lasă
să stai cu fetele.”
Apoi, unul dintre băieți m-a rugat să le spun toată povestea mea.
Ei bine, „trans” e prescurtarea de la „transgen”, și…
Faptul că acei băieți au acceptat și au recunoscut cine eram
a fost încă o dovadă că transfobia este învățată, nu dobândită.
Acești băieți, care erau fără părinții lor,
care nu mai întâlniseră o persoană trans,
când au avut ocazia să afle și să accepte, au făcut-o, mulți dintre ei.
Dar a fost un băiat din tabără care nu a acceptat ideea că sunt trans.
Nu eram bun, nu eram cum trebuie. Ceva era greșit la mine.
Avea el să-mi arate asta.
Uneori îmi spunea că mă detestă,
alteori îmi spunea că sunt dezgustătoare.
Mi-a zis: „N-o să iubească nimeni niciodată o fată ca tine.”
Iar eu am crezut. Nici nu era greu de crezut.
Am crezut că așa va arăta viitorul meu.
Într-o seară, mă întorceam la cabana mea
cu celălalt elev transgen din tabără.
El s-a apropiat de noi, apoi ne-a atacat.
Noi țipam după ajutor: „Ajutor! Să vină cineva!”
Nu venea nimeni.
Până la urmă, a venit un instructor și am fost duși toți la birou.
Directorul taberei ne-a spus că varianta oficială care a fost decisă
e că nu a fost infracțiune motivată de ură. Așa sunt băieții.
Din acest motiv, mi-am pus în cap să merg pe ascuns.
Să nu știe nimeni că eram trans. Toți să creadă că sunt fată cis.
Am schimbat școala
și am încercat să merg neobservată.
Ce ți-a spus acel băiat, că nimeni tu te va iubi
așa cum ești, asta e ceva ce pot să înțeleg prea bine.
Și cred că pentru mulți…
Parcursul lor e să învețe să accepte că pot fi iubiți.
Am simțit că sigurul mod în care pot valora ceva
era să intru într-un tipar care nu era făcut pentru mine.
M-am negat pe mine însămi. Hainele pe care le port acum,
să port pantaloni mulați, fuste.
Asta fiindcă nu mă simțeam împăcată cu corpul meu,
dar și pentru că aveam impresia că datoram lumii o versiune de feminitate
care nu era autentică, pentru mine.
NU TE PLACE NIMENI
MONSTRULE!
Mi-am refuzat dreptul la fericire fiindcă am crezut
că nu meritam.
ABOMINAȚIE
Aș fi vrut să găsesc încrederea și fericirea mai devreme.
Un moment care m-a marcat a fost când a venit să mă ia mama
de la școală și am mers la masă. Într-un colț era un televizor,
și a apărut pe ecran interviul cu Janet Mock.
CALEA MEA SPRE FEMINITATE IDENTITATE, IUBIRE…
Ea susține cauza și încurajează femeile trans…
FII REALĂ CU JANET MOCK
… să trăiască fericite.
Janet Mock e aici ca să discutăm despre viața ei,
greutățile și cartea ei.
PARCURS CURAJOS
Am scris-o ca să ofer o oglindă fetelor care au crescut ca mine.
Cred că toți dorim să ne vedem reflectați în cultura pop,
în media și în literatură.
Janet Mock a contrazis multe convingeri de-ale mele despre cum e să fii trans.
Avea un partener care o iubea. Ducea o viață de femeie de afaceri.
Trăia într-un fel care m-a inspirat enorm.
Era în turneu cu cartea ei și a ajuns la Washington.
M-am așezat la coadă pentru autograf și m-a pufnit plânsul la coadă.
Îmi amintesc că a venit la mine.
M-a luat în brațe și am simțit că am și eu o șansă. Și…
În acel moment mi-am promis că voi lupta din răsputeri
să devin cine visam. Știam că realitatea de a fi trans
la școală era groaznică. Erai rănit, era dureros, violent.
Am vrut să schimb asta.
VIZITATOR CASA ALBĂ WASHINGTON
În clasa a zecea, conducerea a aranjat
să meargă câțiva dintre noi la un summit la Casa Albă
despre ce înseamnă să fii de culoare, gay sau queer la școală.
Acolo era înțesat de pedagogi care aveau o influență reală
pentru a schimba cultura din școli.
Directorul executiv al inițiativei de la Casa Albă a întrebat…
De ce anume au nevoie elevii noștri transgen la școală?
Ca fată transgen, nu mă mai întrebase nimeni ce voiam de la școala mea,
și aveam un răspuns la care mă gândeam
de multă vreme.
Ce vor elevii transgen de la școlile noastre?
Să ne putem folosi pronumele.
Să avem voie să folosim numele alese de noi.
Vreau să pot intra în toaleta fetelor.
Profesorii să nu mai zică:
„Băieții se aliniază aici,
iar fetele, pe partea cealaltă.”
Trebuie să se termine cu toate astea, fiindcă merităm să fim văzuți,
merităm să fim auziți, și merităm să fim respectați.
Am fost uluită că am spus în public că sunt trans. Acum puteam respira.
Dar apoi mi-am amintit: „Sunt colegă cu oamenii aceștia.
Cine o să afle? Cui îi vor spune?
Ce se va întâmpla mâine?”
Atunci am luat decizia că, deși va fi înfricoșător
să mă întorc la școală și să aud ce vor spune oamenii.
În niciun caz nu aveam să mai trăiesc pe ascuns.
Aveam să nu mă mai ascund că eram transgen.
Aveam să trăiesc autentic tot restul vieții mele.
M-am simțit fericită și mândră că sunt transgen.
Activismul meu a sporit.
Am început să fac mai mult jurnalism, să țin discursuri.
Am scris un discurs despre cum e să fii femeie trans,
la un marș al femeilor.
SOLIDARITATE
„EXISTĂM, SUNTEM TRANS VOM SCHIMBA PLANUL LUI ”
DE SAGE DOLAN-SANDRINO
Am scris despre lupta mea ca să fiu femeie.
Articolul a fost inclus în ediția comemorativă Conde Nast
despre marșul femeilor…
MARȘUL FEMEILOR DE PE GLOB
… și am devenit una dintre primele colaboratoare transgen.
TEEN VOGUE 21 SUB 21, 2020
CITIȚI ARTICOLUL MULȚUMESC
Era foarte coerentă și scria bine.
Scria întruna și nu se mai oprea.
Îi doresc doar să fie fericită și sănătoasă,
ca să poată continua să facă ce dorește.
PRIM-PLAN KIKAY
MS. MAI MULT DECÂT O REVISTĂ. O MIȘCARE
După ce am început să scriu și să mă ocup de politici organizaționale,
am vrut să abordez acea educație într-un fel mai autentic mie.
Așa că am creat propria mea revistă.
S-a născut din dorința de mă vedea, alături de semenii mei,
reprezentată mai autentic decât eram obișnuiți.
Îmi amintesc și acum primele noastre ședințe foto.
Era înfricoșător. Era stresant.
Nu știu să umblu cu el.
Au ajuns!
Îmi aduc aminte cum mă cuprinsese frica,
dar totul e o ocazie de a învăța ceva.
Bună! Sunt Sage. El e Zahri. Noi suntem regizorii.
Ne bucurăm că ați venit. Arătați grozav.
Aceasta va fi coperta pentru Genesis Issue.
Vrem să captăm forța pe care o aveți cu toții.
Nu doar ca membri ai generației Z,
ci și ca artiști și creatori.
Perfect, să începem!
Mi-a arătat importanța comunității
și că cea mai de preț resursă suntem noi înșine.
Ei au avut încredere că va fi bine, și a fost.
TEAM MAG PETRU ECHIPĂ
Team Mag este preocupată să creeze oportunități
pentru artiști tineri și de culoare…
COPERTA TEAM MAG
…ca să creeze și să consume arta
care-i reprezintă în context de iubire, celebrare, acceptare și bucurie.
Și iată-ne, ani mai târziu, cum încă mai creăm conținut.
Am fost coleg cu tine și am văzut ce puternică erai
și curajoasă…
În tot ce făceai în viața ta de zi cu zi.
Regret nespus că ai fost nevoită să sacrifici acea părticică din tine.
Dar nu a fost în zadar,
căci mulți tineri queer din școală se simt acum întrutotul
îndrăgiți de conducere.
Este uimitor cât de mult ai putut…
Să schimbi cultura din școală. Îți datorăm enorm,
căci tu te-ai zbătut pentru noi, și este adevărat.
Îți mulțumesc din suflet!
ACCES INTERZIS
Parcursul meu spre acceptarea de sine a fost unul îndelungat,
a fost dificil și încă nu am terminat.
Vreau să deschid ușile pentru copii ca noi,
să-și poată spune poveștile autentic și fără să se simtă vinovați.
Fii fericit și vei ajunge
în comunitatea care te celebrează și te iubește așa cum meriți.
Am fost fată fiindcă-mi plăceau aceleași lucruri ca celor numite așa.
Am învățat de la mama mea. O priveam din hol
cum își înfășura părul în prosop după ce făcea duș.
Tata mi-a arătat cum să merg, dar nu mi se potrivea.
Așa că m-a învățat să le râd în față
și să le zâmbesc înapoi când își bat joc. În fața lor, făceam pe băiatul,
dar cu luciu de buze în buzunar. Mă durea să mă văd în oglindă.
Genul masculin nu era pentru mine. Am știut-o dintotdeauna.
Eu știu cine sunt. Tu cine ești?
Subtitrarea: Mirela Matei