Att växa upp är så många saker.
Att växa upp är oförutsägbart.
Det är en chans att förändra världen.
UTROTA MENSFATTIGDOM
Att växa upp var...
Vi har makten och ansvaret.
Vi förtjänar att bli hörda.
Att växa upp är...
-Tumultartat. -Pinsamt.
-Förvirrande. -Stökigt.
-Vackert. -Obligatoriskt.
Vi klarade det!
10 BERÄTTELSER
OM MODET
ATT VARA SIG SJÄLV
Under så lång tid förvägrade jag mig att vara lycklig på så många sätt
för att jag aldrig såg nån som mig på tv när jag växte upp.
Och på många platser, där jag är öppet queer och lycklig
förstår människor inte det. Alltför ofta får vi...
...inte chansen att se oss själva i berättelser
om kärlek och lycka. Och jag ville förändra det.
Okej, Sage. När du känner dig redo.
-Kör, Sage. -Så... börjar jag bara prata?
Jag heter Sage. Jag är 20 år och växte upp i Maryland i D.C.
Och nu bor jag i New York.
Hej, sötnos!
Jag är otroligt stolt...
KAREN SAGES MAMMA
...över att vara Sages mamma och jag tror att de som träffar Sage
inte kommer att glömma henne.
Hon vacklade aldrig. Hon var stark. Hon var trygg.
Hon bad inte om ursäkt för den hon var.
Och den styrkan och det självförtroendet bara växte när hon växte.
Det viktigaste för mig är att hon hade friheten
att bli den person hon vill bli.
IVAN SAGES PAPPA
Det viktiga för mig är att se henne bygga upp det hon vill ha.
Mina tidigaste minnen av att vara en liten flicka,
är att jag härmade det jag såg min mamma göra.
Aktivism var en naturlig del av min uppväxt.
FRIHET + RÄTTVISA FÖR ALLA
Att se hur mina föräldrar skapade sig en plats för sig själva,
gav mig modet att göra samma sak.
Ända sedan jag var liten visste jag att jag var en flicka.
Jag minns när jag följde min mamma till affären.
Jag pekade alltid på kartonger med flickor på och sa:
"Mamma, det är jag."
Jag gjorde allt till en klänning eller till långt hår, och jag hade så kul,
men jag visste att det till en viss gräns måste stanna hemma.
Jag visste att jag inte nödvändigtvis var den alla andra såg mig som.
Mina föräldrar var så välkomnande. Jag var faktiskt med i en klubb
när jag var liten, som hette Pojkar som gillar flicksaker.
Jag träffade en massa andra tjejer som fått höra
att de var små pojkar och jag fick skriva
mitt eget namn som jag valde,
och för en dag bli respekterad som en liten flicka. Så bra det kändes.
De ordnade modeuppvisningar och de var alla så lillgamla
och de var små.
Och när hon blev lite äldre, nio, tio, elva,
började hon identifiera sig som en gay kille.
För att hon inte hade språket. "Vad kan jag annars vara?"
KÄRLEK
Jag minns första gången jag sov över på ett läger. Jag var elva år.
Jag gick in i min pojkstuga.
-Hej. -Och det var en till tjej där.
Jag blev så förvånad. Jag blev förvirrad.
Det var så spännande.
En del av mig såg mig själv.
Det här är definitivt din färg.
Och hon förklarade för mig att hon var trans.
Att hitta språket för att uttrycka min egen identitet var så viktigt.
Innan det kunde jag inte kommunicera hur jag uppfattade mig själv.
Jag blev liksom omedelbart förälskad.
En av mina personliga favoriter.
Jag blev så glad över att få lära mig mer av henne, men det mest spännande
var när jag fick se hennes resväska.
Det var något så omvälvande
i att få se en annan färgad transtjej
precis framför mig.
-Sportig men väldigt fin. -Det var i det ögonblicket som jag visste
hundraprocentigt att jag var trans, för jag hade äntligen
ett ord för det.
Det var ett ögonblick jag alltid kommer att minnas.
Jag känner henne inte nu. Vi har inte pratat med varandra sen lägret.
Men jag tackar henne för att hon kom som hon var.
Jag tackar henne för att hon var sig själv innan jag kunde vara mig.
Jag är så glad att mina föräldrar har accepterat mig
och älskat mig och stöttat mig på de sätt de har gjort det.
De hade ju inte behövt det.
Samhället hade tyckt att det varit okej och stöttat dem
om de vänt mig ryggen. Det är en mycket speciell smärta
att vakna varje morgon och veta vem man är
och sätta på sig fel kläder,
sätta på sig fel namn och fel pronomen.
Och veta exakt vem du är
men behöva gå genom livet och bli felkönad. Det gör ont.
Så jag började transitionera utanför skolan.
Varje gång jag klev av bussen och kom hem brukade jag
sätta på mig mina Forever 21-leggings och mitt hår och typ militärkängor
eftersom jag kände en sån könseufori.
Och jag minns att jag ville transitionera i skolan.
Jag tjatade på mina föräldrar. Jag tjatade på mamma:
"Snälla mamma. Låt mig transitionera i skolan." Så hon frågade skolan.
De sa: "Nej. Det kommer inte att hända.
Hon kan inte transitionera.
Det blir ett för stort störningsmoment för de andra barnen."
Så jag kunde bara uttrycka mig utanför skolan
och jag ville dela det med mina vänner.
En dag beslöt jag att skicka bilder på mig när jag hade transitionerat.
Vi hade lektion i engelska och en pojke kom fram till mig och mina vänner.
Han tog hennes telefon och började gå igenom bilderna.
Där såg han bilder på mig när jag hade transitionerat.
Och medan jag sitter och gör min engelskauppgift
hör jag små surranden och pling och plötsligt
tittar alla i klassen upp och de bara stirrar på mig.
Och jag förstod genast att jag hade blivit outad.
Jag kände mig alldeles het inombords. Det kändes hemskt.
Jag minns att killen sa till mig: "Jag utmanar dig att komma
klädd som tjej imorgon."
Och jag accepterade hans utmaning.
Morgonen därpå tog jag på mig mina leggings, min peruk...
mina militärkängor.
Och sedan gick jag in genom ytterdörren och alla bara stannade upp.
Alla lärare, administratörer, säkerhetsvakter.
Alla som stod vid skåpen bara stannade och stirrade.
Jag förlorade kompisar. Folk slutade prata med mig.
En anledning till att de slutade prata med mig var inte bara vad de kände,
utan vad deras föräldrar kände.
Men samtidigt var jag lycklig,
för nu kunde inte skolan säga nåt.
Eller hur? Alla visste att jag var trans.
Det fanns ingen återvändo. Det fanns inget
som nån på skolan kunde säga eller göra mot mig
som var värre än att leva ett liv som inte var mitt.
Det fanns massor med ungdomar som var queer eller trans,
men... de hade inte kommit ut. Så Sage var deras första.
Om du vet att ditt barn måste gå igenom jobbiga situationer
där människor inte är accepterande, så är det tungt. Det var svårt
men samtidigt väldigt lärorikt.
Och jag är väldigt glad över att jag fått lära mig av henne.
Sommaren mellan åttan och high school
åkte jag tillbaka till det där sommarlägret
och tvingades bo med killarna
så jag bodde nu i en pojkstuga som flicka.
Och jag minns att jag kom in och alla pojkar tittade på mig...
Vad gör du här?
De sa att jag måste bo i pojkarnas stuga.
-Fanns det inte plats hos tjejerna? -Ja. Vad är grejen?
Och jag bara:
"Alltså, jag är trans.
Och de sa att jag inte fick bo med tjejerna."
Och jag tror nån sa: "Vad betyder det?"
Och jag sa: "Jag tilldelades könet man när jag föddes, men jag är en flicka."
Och jag tror nån sa: "Det suger att du inte
får bo med tjejerna."
Och sen bad en kille att jag skulle berätta min historia.
Trans är en förkortning för transperson, och...
Att se de där killarna acceptera och erkänna vem jag var,
var ännu ett bevis på hur inlärd transfobi är.
Och att de här killarna som inte var med sina föräldrar
och som aldrig hade träffat en transperson innan
kunde förstå och acceptera när de väl fick möjligheten.
Men det var en deltagare på lägret som hade problem med att jag var trans.
Jag var inte bra. Jag var inte rätt. Det var nåt fel med mig.
Och han ville visa mig det.
Ibland kunde han säga hur mycket han hatade mig
och ibland förklarade han hur äcklig jag var.
Han sa: "Ingen kommer att älska en tjej som dig."
Och jag trodde på det. Det var inte så svårt att tro det.
Jag kände att det var min framtid.
En kväll när jag gick hem till stugan
med den enda andra transpersonen på lägret.
Då kom han fram till oss och attackerade oss.
Vi ropade på hjälp. "Hjälp! Kan nån hjälpa oss?"
Men ingen kom.
Till slut kom en av ledarna och vi fick följa med till kontoret.
Föreståndare satte sig ner med oss och det beslöts
att det här inte var något hatbrott. Det var... ett pojkstreck.
Och av den anledningen blev min målsättning att gömma mig, okej?
Så att ingen fick veta att jag var trans. Så att alla såg mig som en cis-tjej.
Så jag bytte skolområde
och försökte gömma mig på high school.
Att den där killen sa att ingen skulle älska dig
för den du är, det är något jag kan relatera till.
Och jag tror att många människor...
deras resa handlar om att lära sig att acceptera sig som värda att älskas.
Bara för att jag kände att enda sättet för mig att vara värd att älskas
var att passa in i en låda som inte var gjord för mig.
Jag förnekade mig själv kläderna jag har på mig nu,
tajts och kjolar.
För jag trivdes inte i min kropp
men jag kände också att jag var skyldig världen en version av kvinnlighet
som inte kändes autentisk för mig.
INGEN GILLAR DIG
FREAK! INGEN KAN ÄLSKA DIG
Jag förnekade mig lycka, för att det inte kändes som om
jag var värd det.
STYGGELSE
Jag önskar jag hade hittat det självförtroendet och den glädjen tidigare.
En av de viktigaste stunderna för mig var när min mamma hämtade mig
på skolan och vi gick ut och åt lunch. Det stod en tv i hörnet
och Janet Mocks intervju visades.
MIN VÄG MOT KVINNLIGHET, IDENTITET, KÄRLEK
Hon uppmuntrar transkvinnor att leva...
SOFFAN ATT VARA ÄKTA MED JANET MOCK
...öppet och lyckligt.
Janet Mock är här för att prata med oss om sitt liv,
sina utmaningar och sin bok.
DEN MODIGA RESAN
Jag tror jag skrev den för att ge flickor
som växte upp som mig, en spegel.
Jag tror vi alla behöver se reflektioner av oss själva i populärkulturen,
i media, och såklart, i litteraturen.
Janet Mock motbevisade aktivt så många idéer jag hade om att vara trans.
Hon hade en kärleksfull partner. Hon hade en karriär.
Hennes livsstil var så inspirerande för mig.
Hon åkte på bokturné och de kom till Washington.
Jag ställde mig i kö för att få min bok signerad. Och jag började gråta i kön.
Och jag minns att hon kom fram till mig.
Hon kramade mig. Och jag kände att här fanns det en chans för mig. Och...
i den stunden lovade jag mig själv att jag skulle göra mitt bästa
för att bli den jag ville bli. Och jag insåg att situationen som trans
i skolan var vidrig. Den var skadlig. Den var smärtsam. Den var våldsam.
Och jag ville ändra på det.
GÄSTPASS VITA HUSET WASHINGTON
Under andra året ordnade administrationen så att några av oss studenter
fick vara med på ett toppmöte i Vita huset
om att vara svart, brun, gay och queer i skolan.
Det var ett rum fullt av lärare som verkligen hade makt
att förändra kulturen i skolan.
Chefen för Vita husets initiativ frågade:
Vad behöver transstudenter från våra skolor?
Jag hade aldrig tillfrågats som transtjej vad jag behövde från min skola
och det var ett svar jag hade tänkt på
under lång tid.
Vad behöver transstudenter från våra skolor?
Vi måste få rätt att använda våra pronomen.
Vi måste få rätt att använda de namn vi valt.
Jag måste få använda tjejtoaletterna.
Mina lärare måste sluta säga:
"Pojkarna ställer sig på den här sidan
och flickorna ställer sig här."
Allt det där måste få ett slut. För vi har rätt att bli sedda,
vi måste bli lyssnade till, och vi måste respekteras.
Jag kände: "Wow. Jag har äntligen sagt öppet att jag är trans. Jag kan andas."
Sedan insåg jag: "Jag går i skolan med dessa människor.
Vem kommer att få veta? Vem kommer de att berätta för?
Vad kommer att hända imorgon?"
Den dagen bestämde jag mig för att även om det var läskigt
att gå till skolan och läskigt att höra vad folk hade att säga,
så tänkte jag aldrig mer gömma mig.
Jag tänkte inte dölja att jag var trans längre.
Jag tänkte leva sann mot mig själv resten av livet.
Jag kände en sån otrolig glädje och stolthet över att vara trans.
Min aktivism utvecklades.
Jag började skriva och föreläsa mer.
Och jag minns texten jag skrev om att vara transkvinna
på en kvinnomarsch.
SOLIDARITET
"VI ÄR TRANS VI SKA STÖRA HANS PLANER"
AV SAGE DOLAN-SANDRINO
Jag skrev om hur jag kämpat för min kvinnlighet.
Artikeln publicerades i Conde Nasts jubileumsutgåva
om kvinnomarschen...
KVINNOMARSCHER JORDEN RUNT
...och jag blev en av deras första unga transskribenter.
KOLLA IN DET TACK
Hon var väldigt tydlig och en skicklig skribent.
Hon fortsatte att skriva utan att sluta.
Jag vill bara att hon ska vara glad och frisk
så hon kan fortsätta att göra allt hon vill göra.
KIKAY KREATIV SPOTLIGHT
MS. MER ÄN EN TIDSKRIFT. EN RÖRELSE.
Efter att jag började skriva och ägna mig åt politik
ville jag anknyta till den utbildningen på ett sätt som kändes mer autentiskt.
Så jag bestämde mig för att starta en egen tidskrift.
Det föddes ur en önskan att få se mig själv och mina jämlikar
återges på ett mer autentiskt sätt än vi var vana vid.
Jag minns fortfarande våra första fotosessioner.
Det var läskigt. Det var nervpåfrestande.
Jag får den inte att fungera.
De är här.
Och jag minns att rädslan tog överhanden.
men allt är en möjlighet att lära sig nåt.
Hej. jag heter Sage. Det här är Zahri. Vi är regissörer.
Kul att ni är här. Ni ser fantastiska ut.
Det här kommer att bli omslaget till Genesis Issue.
Och det vi vill fånga med det är kraften ni alla har.
Inte bara som medlemmar av Generation Z
utan som artister och kreativa personer.
Okej, toppen. Nu kör vi igång.
Det har lärt mig vikten av gemenskap
och att vi är vår egen största resurs.
Och de litade på att det skulle fungera och det gjorde det.
TEAM MAG TILL TEAMET
Team Mag vill satsa på att skapa möjligheter för
unga svarta och bruna artister.
TEAM MAG DIGITAL UTGÅVA
Så att de kan skapa och konsumera kultur
som representerar dem i berättelser om kärlek, firande, acceptans och glädje.
Här är vi flera år senare och vi skapar fortfarande arbete.
Vi gick i skolan tillsammans och jag såg hur stark och modig du var...
...och de vardagliga aspekterna av allt du gjorde.
Och jag är så ledsen över att du behövde offra den delen av dig själv.
Det var inte förgäves för det finns så många
unga queera människor på vår skola nu som känner sig helt
och fullständigt älskade av skolledningen.
Det är otroligt hur mycket du kunde...
förändra skolans kultur. Vi är skyldiga dig så mycket
och du kröp så att vi kan springa och det är helt sant.
Tack så mycket.
TILLTRÄDE FÖRBJUDET
Min resa mot att älska mig själv har varit lång
och den har varit tuff och jag är inte framme än.
Jag vill öppna dörren för att ungdomar som vi
ska kunna berätta sina historier på ett ärligt sätt utan att be om ursäkt.
Din glädje leder dig
till en gemenskap som hyllar och älskar dig, som den du ska vara.
Jag var flicka för att andra som kallades flickor verkade gilla samma saker.
Jag lärde mig det här av min mamma. Jag tittade på henne från hallen
när hon hade duschat och svepte in håret i en handduk.
Min pappa visade hur jag skulle gå men det kändes inte rätt för mig.
Så han lärde mig att skratta åt dem
och le när de hånlog. Att låtsas vara en pojke under solen
med läppglans i fickan. Det gjorde ont att titta i spegeln.
Pojkåren var ingenting för mig. Det visste jag hela tiden.
Jag vet vem jag är. Vem är du?
Undertexter: Ingmari Bergquist