At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
Chancen for at ændre verden.
STOP MENSTUATIONSFATTIGDOM
At vokse op var...
STOP MED AT DRÆBE OS
Vi har magten og ansvaret.
DET HVIDE HUS
Vi fortjener at blive hørt.
-At vokse op er... -Overvældende.
-Irriterende. -Forvirrende.
-Indviklet. -Smukt.
-Påkrævet. -Vi gjorde det!
TI HISTORIER
OM MODET
TIL AT VÆRE DIG SELV
Da jeg voksede op, var jeg omringet af en perfektionistisk kultur,
der gav idéen om, at
vi skal hade os selv nok til at blive bedre.
Og konsekvenserne var at sammenligne min krop
med verden omkring mig, så jeg kunne blive accepteret.
Men det er meget usundt, og jeg følte mig intet værd.
At finde fred med mig selv
på en rejse, der ikke nødvendigvis er en start eller en slutning.
Men da jeg lærte at elske mig selv,
havde jeg mere kærlighed at give til andre.
Nu kan min historie hjælpe andre
med at indse, hvor særlige de er.
AT VOKSE OP-SERIEN
-Når du er klar, Athena. -Okay.
Jeg hedder Athena Nair. Jeg er 19 år.
Jeg er performer. Jeg fortæller historier.
Det, der bringer alle mine passioner sammen,
er at fortælle ufortalte historier gennem sang eller dans
og skabe en forbindelse med andre.
Jeg opvoksede i Bay Area, Californien.
Se, hvad jeg har.
Det er mit hjem. Men jeg studerede i Boston.
Hele min familie udover min mor, far og bror bor i Indien.
Som indisk forælder følte jeg...
ATHENAS FAR
...at vi ønskede noget mainstream, så du kunne passe ind.
Du skal gå på et godt college. Du skal blive ingeniør, læge,
komme godt ud af det med samfundet her,
men i barndommen var der meget indisk klassisk musik
og dans i huset.
Jeg begyndte at danse, da jeg var fem. Jeg elskede kathak. Jeg var vild med det.
Hun var blandt folk, der lignede hende...
ATHENAS MOR
...og hun elskede at bevæge kroppen. Hun følte sig hjemme.
Kathak kommer fra ordet Katha, der betyder at fortælle en historie.
Jeg vil fortælle en historie i dag...
Jeg ønskede at bruge dans til at fortælle dele af min egen historie.
Da jeg var lille, skammede jeg mig ikke.
Jeg elskede maden, jeg spiste.
Jeg elskede mit sprog. Jeg havde det fint med min hudfarve.
Som barn sad jeg i en badedragt.
Jeg gik med lehenga og viste navlen.
Jeg ændrede mig ikke. Da jeg var barn, var jeg ligeglad.
Jeg var fascineret af, hvad min krop kan skabe.
Jeg følte mig stærk.
Min krop kunne skabe bevægelse, følelse,
den kunne inspirere følelser i andre.
Men så kom jeg i puberteten.
Og jeg indså: "Okay, jeg vokser sådan her.
Andre gjorde ikke.
Der er værdi forbundet med, hvilke dele der gror."
Det var første gang, jeg opdagede:
"Min krop skulle måske følge standarden."
Jeg var skrækslagen for at blive fed.
Det er udbredt eller accepteret
at være hård ved dig selv i vores kultur.
At forvente meget
og at passe ind.
Som denne konstante sammenhæng mellem at spise og træne,
og hvilket budskab sender vi dem?
Jeg tror, det begyndte i fjerde klasse, da folk begyndte at tale om BMI.
UNDERVÆGTIG - SUND - OVERVÆGTIG
Det var ikke det store, bare:
"Jeg har højere BMI og vægt."
I sjette klasse blev det virkelig slemt.
SJOV - POPULÆR - TYND
LÆKKER - SEXET
SMUKKE DRONNING PRINSESSE
Vi så på de sociale medier.
Mange folk talte om øjenbrynstrådning,
en masse om hårfjerning. Store læber, Kylie Jenner.
Jeg tænkte: "Jeg skal have fyldige læber."
Bare alle de ting, og jeg indså:
"Åh nej. Min krop passer slet ikke ind."
Jeg skal ændre så meget eller bare lide under,
at jeg ikke bliver smuk foruden."
I sjette klasse lærte jeg, at piger ønskede sig bryster.
Jeg tænkte: "Hvad? Jeg troede, at fedt var dårligt"?
Jeg var så forvirret. Jeg tænkte:
"Hvor behøver jeg fedt? Hvor gør jeg ikke?"
Det var første gang, jeg tænkte: "Hvad er samfund?"
"Hvad lærer de mig? Hvad skal jeg gøre?"
Bare fordi hun er kvinde,
kommer hun til at få flere udfordringer i verden.
Der er ikke ligestilling endnu.
Jeg var der for hende, og ønskede at beskytte hende,
men på samme tid skulle hun vide, at sådan er verden.
Jeg flyttede på privatskole med en meget rig, diæt-fokuseret kultur.
Jeg indså, at: "Okay, maden, jeg indtager,
vil påvirke, hvordan jeg ser ud?"
Så jeg mistede appetitten for mad.
Jeg følte mig ikke smuk.
Jeg plejede at elske ostesandwich.
Og i en periode sagde jeg bare: "Det kan jeg ikke spise igen."
Og: "Hvis jeg spiser en ostesandwich, er det forbi."
Nogle af mine venner var tydeligt begrænsende.
Der var meget benægtelse om at:
"Spiseforstyrrelser er ikke et problem på skolen.
Det er nogle få personer, ikke mig."
Spiseforstyrrelsesstemmen blev stærk:
"Jeg er måske ulykkelig nu,
flov over mig selv og ude af stand til at nyde mad.
Men det bliver det værd,
for jeg vil blive succesrig, pæn og accepteret."
Så jeg spiste mindre.
Jeg havde meget frygt omkring mad og ville ikke spise gennem dagen.
Jeg over-trænede...
og kunne se fedt vokse frem.
Jeg havde ekstrem dysmorfofobi, så jeg troede, jeg så anderledes ud,
end jeg faktisk gjorde, når jeg så i spejlet.
Jeg husker at ville opnå en bestemt vægt,
og da jeg opnåede det, tænkte jeg: "Men jeg kan stadig ikke lide min krop."
Den kritiske stemme er så høj.
Jeg var meget syg.
MEGET PÆN SÅ SMUK
Det stinker, at samfundet forstærker det, for jeg fik komplimenter.
"Du ser så godt ud. Du har tabt dig."
Så jeg fortsatte. Det er vel det, folk ønsker for mig.
Bliv ved.
Jeg blev bare tyndere og tyndere.
Jeg ville føle mig svimmel hele tiden.
Jeg var så udmattet.
Jeg torturerede min krop. Jeg risikerede mit liv.
Det var virkelig uhyggeligt.
Jeg husker en ven sige:
"Det her må stoppe."
Hun gik til vejlederen. Først var jeg vred.
"Hvordan kunne du?"
Men jeg er taknemmelig for det, hun gjorde.
Hun så min smerte, og indså, at jeg behøvede hjælp.
Athenas ven fra skolen fortalte skolevejlederen,
at Athena ikke spiste sin frokost,
vejlederen kontaktede os,
og da vidste vi, at det var et alvorligt problem.
Så vi måtte hjælpe hende med at finde en klinisk diætist,
terapi og timer.
Jeg var så følelsesladet. Det var så nyt og chokerende.
Hvad der overraskede mig mest, var hvor dybt det havde såret hende.
Det havde gjort hende så usikker.
Jeg følte mig bare alene.
Mine forældre og jeg besluttede,
at jeg skulle søge hjælp hos skolevejlederen.
Den første del var ulidelig.
Genoptræning har så mange faser, der er ikke-lineære.
Jeg skulle spise og havde det forfærdeligt.
Det skulle berolige mine forældre, så de kunne slappe af,
få vennerne til at stoppe med at bekymre sig.
For min tankegang var stadig:
"Alt er for andre."
Jeg troede, at jeg var mindre værd
end mine tynde venner.
På det tidspunkt var dans blevet svært,
og bevægelse var svært, fordi jeg var så vant til afholdelse.
Jeg klagede stadig over min krop, for selvom jeg spiste ordentligt,
tænkte jeg stadig: "Men min krop er grim. Hvorfor ser jeg sådan ud?"
Jeg tænkte: "Okay, sådan er jeg født.
Jeg vil altid føle mig mindre værd end andre.
Folk vil ikke kunne lide mig.
Jeg skal arbejde mere for at opnå folks accept på visse punkter."
Så det var en accept af nederlag.
Det var starten på min depression.
Hun trak sig ud af alt. Vi følte, at hun ikke ville være
social længere, hvilket var imod hendes natur.
Til tider ville hun...
bare slet ikke tale.
Jeg følte mig som en taber.
Jeg havde intet selvværd. Jeg følte mig som en byrde.
Det var en meget mørk tid.
Det er som at blive trukket ind i et sort hul.
Ikke at vide om hun vil komme hjem.
Ønske at kunne bære hende...
og ofte føle sig hjælpeløs.
Og bare bede til at hun kommer igennem det.
Under genoptræning blev jeg ikke fortalt,
at det kunne betyde at elske og acceptere dig selv.
En ven anbefalede Lindy Wests bog, Shrill.
Din bog er meget gribende og sjov.
Du skriver, at du bestemt ikke vil kaldes tyk.
Du vil kaldes fed.
Der er ikke noget galt med fedme.
Det er en beskrivelse ligesom høj eller blond.
Jeg vil ikke have folk til at tro, at de skal bruge eufemisme
for at referere til min krop, som er mig. Jeg er min krop.
Det var første gang, jeg hørte ordet "fed" som andet end fornærmende.
Jeg var blevet kaldt "fed" som en fornærmelse i lang tid.
Jeg tænkte: "Åh, gud.
På samme måde som man siger: "Du er lav, du er høj.
Du er brunette, du er blond. Du er fed, du er tynd."
Jeg tænkte bare: "Du godeste." Hvorfor lærte jeg ikke det før?
SÅDAN ELSKER DU KROPPEN
Jeg fik det bedre, da jeg lærte om kropspositivitet
og lærte om en hel bevægelse.
INTUITIV SPISNING
89 PROCENT AF LÆSERNE ER BLEVET MOBBET
Jeg læste. Historien bag fedmefobi.
Videnskaben bag sundhed i alle størrelser.
KAN DU VÆRE TYK OG SUND?
BMI blev ikke skabt af en læge
eller en person med sundhedserfaring.
BMI ER LØGN
Jeg husker engang i highschool,
hvor vi skulle udfylde et BMI-skema og dele det med de andre.
Jeg husker, at mit BMI var for høj.
Jeg tænkte bare: "Hvad nu?"
Vil du fortælle mig foran hele klassen,
at jeg skal ændre min krop?
Det gør ondt.
BMI er ikke en sundhedsindikator.
Det er en statistik baseret på franske og skotske folk i 1800-tallet.
Jeg tror, vi er nået langt i demonteringsprocessen
af pseudovidenskab og eugenik. Men med vægt og sundhed sidder vi fast.
Der er så mange bedre måder at måle sundhed.
Jeg undersøgte meget af det, jeg havde lært.
LIVET ER MERE END HUSLEJE OG VÆGTTAB
Jeg ændrede sociale medier.
FOLK DER ULÆRER DIÆTKULTUR
Fulgte kropspositive folk.
DE ER SOMMERHOT
JEG ER ALTID HOT
Folk i forskellige størrelser, farver, former og identiteter.
Jeg tænkte: "Åh, gud.
Disse folk eksisterer og er glade for deres krop. Det er uvirkeligt."
MIN KROP ER PERFEKT
Den psykologiske effekt ved at ændre mit feed var enormt.
Der er en fremtid for mig. Der er en fremtid for andre som mig.
DIN KROP ER SMUK. SELVOM SAMFUNDET IKKE KAN LIDE DET.
Jeg tænkte: "Min krop er så værdifuld."
Jeg begyndte at fokusere på kropspositivitet.
VIDSTE DU...
Så begyndte min krop at ændre sig. Og jeg var så spændt.
Jeg begyndte at høre folks kommentarer.
Det er, som om hun prøver at gøre alle andre fede,
så hun ikke behøver at tabe sig.
"Du prøver at gøre os fede."
Jeg tror bare, hun finder undskyldninger for at være doven.
"Du er ligeglad med træning."
Det er måske okay med hende, men jeg kunne aldrig gøre det.
Der er så meget had og vrede mod denne utrolige bevægelse.
Frygten blussede op, og det fik folk til at slå ud.
Det var en svær del af min rejse.
Men så fandt jeg denne fantastiske organisation...
The Body Positive førte mig virkelig på rette kurs.
Det var sidst i første år på highschool.
Jeg husker et særligt øjeblik i The Body Positive-workshoppen.
Vores arbejde sammen handler om at genvinde vores skønhed.
ELSK DIN KROP LEV DIT LIV
Vi lavede aktiviteter om at genvinde en del af kroppen.
Jeg er blevet drillet med min hudfarve...
og min skønhed er min hudfarve.
Det føltes meget særligt og vigtigt.
Jeg er blevet drillet med min dobbelthage.
Min skønhed er min dobbelthage.
Jeg husker forventningen, da det var ved at blive min tur.
Jeg tænkte: "Åh gud.
"Det har været sådan en kamp hele livet."
Øjeblikket, hvor jeg proklamerede min skønhed foran andre, var rigtig svært.
Jeg husker, at jeg var bange, indtil ordene forlod min mund.
Jeg er blevet drillet med mine mavefolder.
Min skønhed er...
mine mavefolder.
Bare at sige det er stærkt i starten.
Det lyder så trivielt, men øjeblikket var meget vigtigt.
The Body Positive-workshop forandrede mit liv,
men det fjernede ikke mine problemer omgående.
Følelsen af skam og usikkerhed kom frem hele tiden.
Der var regler i mit hoved om:
"Hvis jeg har mavefolder, kan jeg ikke gå i det tøj.
Har jeg det, kan jeg ikke gå i det."
Så jeg var skrækslagen.
Men jeg besluttede at tage en risiko.
Jeg indså, at jeg er her for at eksistere i min krop.
Hvad har jeg at miste ved at være fri?
At se ægte mulighed for at elske mig selv,
at se ægte mulighed for endda at tage vægt på på rejsen
og have det helt fint med det.
Skønhed kan være alt, vi ønsker.
Alle ønsker at føle sig smukke på deres egen måde.
Hvis du fjerner det fra nogen, kan det forårsage mange problemer.
Jeg føler, hvis der var den repræsentation af:
"Min krop kan se sådan ud og stadig være smuk."
Den skønhed er ikke en ting, hudfarve eller størrelse,
for der er ikke et skønhedssæt.
Repræsentation er magt, for den jeg ser, er
passende for mig, og jeg kan eksistere i verden.
Folk er chokerede, når jeg siger som 19-årig, at jeg elsker min krop.
Jeg prøver ikke at tabe mig. De spørger: "Hvordan gør du det?"
"Det skulle vi lære fra starten."
At bygge et fællesskab var vigtigt for mig,
at have folk, der kæmpede for det samme som jeg.
At finde glæden ved at danse igen, fordi jeg havde mistet den.
Min første kathak-solo var en enorm milepæl.
Det var efter The Body Positive-træning.
Jeg var i stand til at være i øjeblikket,
så det kom til at handle mere om mit forhold til dansen,
end hvordan dansen påvirker min krop.
Spiseforstyrrelses-stemmen blev så stærk,
fordi jeg var besat af målet om at blive tynd
i stedet for at fokusere på følelsen.
Jeg begyndte at lege og nyde mad igen.
At glæde mig til mad uden at være bange.
Ligesom aromaen før måltidet og at føle den glæde.
Den barnlige spænding, når du ved, du snart vil få en is
eller skal til at spise et lækkert måltid eller saftig frugt.
Ja, mad er energi, men det er også glæde, kultur og familie.
Det er sådan folk samles.
Så måske er vi sultne efter varme, komfort eller fællesskab.
Når folk siger: "Hun er sløset",
handler det om en kvinde, der har taget på.
Så at sige: "Det lyder godt!"
At lade mig selv bryde fri fra lænkerne lyder godt.
Jeg ønsker at gøre det.
Jeg ønsker at finde andre, der også vil det.
"MIN KROP"
Hele min idé og drøm for fremtiden starter med spørgsmålet:
"Hvad hvis du ikke behøvede at hade din krop, før du elskede den?"
Det er så underligt at se på gamle fotos. Jeg var et smukt barn.
Og jeg var glad. Jeg kan ikke forstå, at nogen fik mig til at føle sådan.
Jeg ser lyset i mine øjne. Det er forfærdeligt, at jeg følte mig grim.
Lad være med at basere dit selvværd på fysiske træk, du er født med.
Forbind aldrig dit selvværd med de ting.
Hvis jeg havde chancen for at sprede budskabet
tidligere, ville jeg have gjort det.
Hun er stadig ved at blive voksen, og der er øjeblikke,
hvor jeg lærte meget af hende. Jeg tror, det er...
-Det gør jeg stadig. -Ja.
Vi elsker hende alle så højt. Lige meget hvad hun gør.
Ja, hun gør os alle stolte.
Folk fortæller mig ofte: "Du er ikke buttet eller tyk.
Du er ikke fed. Du er smuk." Og jeg svarer: "Jeg kan være begge dele."
Alle kan være både og. Det er din krop, og den ændrer sig.
Der er så mange aspekter til dit velbefindende.
Så vi behøver accept og kærlighed. Og vigtigst at det kommer fra os selv.
Smerten, fra da jeg var 13 år, er der stadig.
Jeg har bare arbejdet med det. Og jeg har læget sårene.
Frygten vi har om kropspositivitet og at elske os selv
er helet og skal fortsætte med at hele.
Det er min krop, og det er en smuk ting.
Og det føles meget særligt at være her nu.
-Min skønhed er mine strækmærker. -Min skønhed er min næse.
Min skønhed er at være høj, højrøstet og at vende hoveder, når jeg træder ind.
Min skønhed er at være følsom.
Min skønhed er at være den, jeg er født til at være.
Min skønhed er evnen til at forstå andre.
Min skønhed er min hudfarve.
Min skønhed er min afstamning.
Min skønhed er, at jeg rækker hånden op i skolen.
Min skønhed er at smile mere end andre.
Min skønhed er mit naturlige hår, min mørke hud givet af Gud og mit hjerte.
-Tak, fordi I lyttede. -Ja!
Tekster af: Isabella Ennis