A felnőtté válás olyan összetett.
A felnőtté válás kiszámíthatatlan.
Felnőni esély változtatásra.
ELÉG A MENSTRUÁCIÓS SZEGÉNYSÉGBŐL!
A felnőtté válás… uh!
NE ÖLJETEK MEG MINKET!
Ez hatalom és felelősség.
A FEHÉR HÁZ
Megérdemeljük a szót.
- A felnőtté válás… - Viharos.
- Kínos. - Zavarba ejtő.
- Zűrös. - Csodálatos.
- Kötelező. - Megcsináltuk!
TÍZ TÖRTÉNET
A BÁTORSÁGRÓL
HOGY ÖNMAGAD LEHESS
FELNŐTTÉ VÁLÁS
A felnőtté válás alatt a perfekcionizmus kultúrája vett körül,
ami azt a gondolatot szülte,
hogy gyűlölnünk kell magunkat, hogy jobbak legyünk.
Ennek az lett a következménye, hogy a testemet próbáltam alakítani
a körülöttem lévő világhoz, hogy a lehető legelfogadottabb legyek.
De ez később nagyon mérgezővé vált, és már nem éreztem magam értékesnek.
Ez a béke, hogy elfogadom magam annak, aki vagyok,
az utamnak nem feltétlenül a kezdete vagy a vége.
De amint képes lettem szeretettel magam felé fordulni,
sokkal több szeretetet tudtam adni másoknak.
És most az én történetem segíthet másoknak is,
hogy rájöjjenek, milyen különlegesek.
FELNŐTTÉ VÁLÁS SZÉRIA
- Amikor csak szeretnéd, Athena! - Rendben.
Athena Nair vagyok, 19 éves.
Előadóművész vagyok, történetmesélő.
Magába foglalja minden szenvedélyemet,
hogy megíratlan történeteket mesélek el, énekkel vagy tánccal
kapcsolódva másokhoz.
Bay Areában, Kaliforniában nőttem fel.
Nézd, mim van!
Ezt tekintem otthonomnak. De Bostonban tanultam.
Anyukámon, apukámon, és az öcsémen kívül az egész családom Indiában él.
Indiai szülőként úgy éreztem…
ATHENA ÉDESAPJA
… haladnunk kell a főáramlattal, hogy beilleszkedjünk.
Jó egyetemre kell menned. Mérnökké, orvossá kell válnod,
hogy boldogulj az itteni társadalomban.
De felnőtté válása során sok klasszikus indiai zene
és táncesemény volt a házunkban.
Ötévesen kezdtem táncolni. Szerettem a Kathakot. Igazán szerettem.
Olyanok között volt, akik úgy néztek ki, mint ő, és…
ATHENA ÉDESANYJA
… szeretett mozogni. Otthon érezte magát ebben.
A Kathak a Katha szóból ered, ami azt jelenti, mesemondó.
Elmesélek ma nektek egy történetet…
Arra akartam használni a táncot, hogy meséljek a saját történetemről.
Felnőtté válás alatt nem éreztem szégyent.
Szerettem az ételt, amit ettem.
Szerettem a nyelvet, amit beszéltem. Nem zavart a bőrtónusom.
Gyerekként viseltem fürdőruhát.
És hordtam lehengát is, ami megmutatta a köldökömet.
Nem húztam be a hasam. Mikor gyerek voltam, ez nem érdekelt.
Egyszerűen elbűvölt az, amit a testem képes létrehozni.
Erősnek éreztem magam.
A testem képes mozgást, érzelmeket teremteni,
és másokban is érzelmeket kelteni.
Aztán elkezdődött a pubertás.
És azt mondtam: „Oké! Én így növekszem.”
„Mások nem.”
„De nem mindegy, mely részek növekednek.”
Az első tudatos gondolatom ez volt:
„A testemnek talán változni kellene, hogy illeszkedjen bizonyos mintába.”
Rettegtem, hogy elhízok.
Általános és elfogadott
a mi kultúránkban is, keménynek lenni önmagaddal.
Sokat elvárni,
és illeszkedni öntőmintákba.
Ezzel az állandó korrelációval az evés és az edzés között,
milyen üzenetet küldünk nekik?
Azt hiszem negyedikben volt, hogy a BMI-ről kezdtünk beszélgetni.
TESTTÖMEG INDEX
ALUL - NORMÁL - TÚL ELHÍZOTT- EXTRÉM
Nem volt olyan nagy ügy:
„Magasabb a BMI-m, nagyobb a súlyom.”
Hatodikban ütött be igazán.
VICCES - NÉPSZERŰ VÉKONY
DÖGÖS SZEXI
GYÖNYÖRŰSÉGES!!!
Néztük a közösségi médiát.
Beszéltek szemöldökigazításról,
szőrtelenítésről. Szájfeltöltésről, Kylie Jennerről.
Azt mondtam: „Oké, telt ajkaim kell legyenek!”
Ott volt mindez, és rájöttem:
„Ó! A testem nem felel meg egyiknek sem.”
Nagyon sokat kellene változnom, vagy szenvedhetek attól, hogy:
„Nem leszek szép, ha nem csinálom.”
Emlékszem, hatodikban megtudtam, hogy a lányok cicit akarnak.
És azt mondtam: „Mi? Azt hittem, hogy a zsír rossz!”
Annyira zavaros volt. Azt mondtam:
„Most akkor hol legyen zsír, és hol ne legyen?”
Akkor először volt, hogy azt kérdeztem: „Mi a társadalom?”
Hogy: „Mit tanítanak nekem? Mit kellene tegyek?”
Csak azért mert nő,
több kihívással szembesül a világban.
Ez a hely még nem annyira egyenlő, mint amilyennek szeretnénk, hogy legyen.
Mellette voltam, és meg akartam védeni,
másrészt viszont szerettem volna, ha megtudja, hogy ilyen a világ.
Beköltöztem egy magániskolába, egy nagyon gazdag, diétázós helyre.
Rájöttem: „Tehát az étel, amit a testembe beviszek,
hatással van a kinézetemre.”
És így már nem leltem örömömet az ételben többé.
Nem éreztem magam szépnek.
Szerettem a grillsajtot.
Ekkor azt mondtam: „Nem ehetek többet ilyet!”
„Ha grillsajtot eszek, nekem annyi.”
Néhány barátom egyértelműen koplalt.
Tagadások között éltem:
„Nincs étkezési zavar az iskolánkban.”
„Csak néhányan csinálják, én nem.”
Az étkezési zavar hangja nagyon erős lett:
„Lehet, hogy most pocsékul vagyok,
és szégyellem magam, és nem élvezem az ételt.”
„De meg fogja érni, mert sikeres, csinos és elfogadott leszek.”
Úgyhogy, nagyon keveset ettem.
Félelmeim voltak az étellel, és nem ettem egész nap.
Túlzásba vittem az edzést…
és láttam, ahogy a háj növekszik.
Testdiszmorfiás zavarom is volt, másnak láttam magam
tükörbe nézve, mint amilyen voltam.
Emlékszem, megpróbáltam felszedni némi súlyt,
és sikerült. De azt mondtam: „Még mindig nem tetszik, ahogy kinézek.”
Ez a kritikus hang annyira hangos.
Nagyon, nagyon beteg voltam.
BÁMULATOS!!!!!!
Szívás, hogy a társadalom ezt tovább erősíti, mert bókokat kaptam.
„Annyira jól nézel ki! Fogytál!”
Úgyhogy folytattam. Úgy gondoltam, az emberek ezt akarják.
Hogy folytassam a koplalást.
Egyre vékonyabb és kisebb lettem.
Állandóan úgy éreztem, elájulok.
Teljesen kimerült voltam.
Kínoztam a testemet. Ez darabokra tépte az életemet.
Nagyon ijesztő volt.
Konkrétan emlékszem, hogy egyik barátom azt mondta:
„Ezt abba kell hagynod!”
Elment az iskolapszichológushoz. Először dühös voltam.
„Hogy tehetted?”
De nagyon hálás vagyok, hogy ezt tette.
Látta, hogy fájdalmak között vagyok, és rájött, segítségre van szükségem.
Athena iskolai barátnője riasztotta az iskolapszichológust,
hogy Athena nem eszik ebédet, és ő felhívott minket.
Ekkor tudtuk meg, hogy ez valódi probléma.
Támogatnunk kellett őt, hogy keressen táplálkozási szakértőt,
terápiát, és járjon foglalkozásokra.
Megindító volt. Annyira új és megdöbbentő.
A legjobban az lepett meg, hogy milyen mélyen érintette őt.
És milyen… bizonytalanná tette.
Azt hiszem, nagyon egyedül éreztem magam.
A szüleimmel eldöntöttük,
fel kell keresnem az iskolapszichológust, hogy segítsen.
Az eleje nyomorúságos volt.
A felépülés sok fázisból áll, és nem lineáris.
Csak ennem kellett, és szörnyen éreztem magam.
Így tudtam lecsillapítani, megnyugtatni a szüleimet,
elérni, hogy a barátaim ne aggódjanak értem.
Mert még mindig így gondolkodtam:
„Mások miatt kell megtenni.”
Még mindig úgy gondoltam, hogy kevésbé vagyok értékes,
mint a vékony barátaim.
Ekkor már a tánc nehezebbé vált,
a mozgás nehezebbé vált, mert összeforrt a koplalással.
Még mindig azon kaptam magam, szidom a testem. Bár helyesen ettem,
most meg azt mondtam: „A testem szívás. Miért nézek így ki?”
Azt mondtam: „Oké! Ez az én sorsom.”
„Gyenge vagyok… Mindig alsóbbrendűnek fogom érezni magam.”
„Nem találok más ilyen embert.”
„Keményebben kell dolgoznom, hogy az emberek elfogadjanak.”
Ez olyasmi volt, mint beismerése annak, hogy vesztes vagyok.
Ekkor kezdődött a depresszióm.
Mindenből kihúzta magát. Úgy éreztem, nem akar
egyáltalán szociális lenni, ami nem vallott rá.
Voltak időszakok, mikor…
egyáltalán nem akart beszélgetni.
Csődtömegnek éreztem magam.
Semmi értéket nem éreztem magamban. Azt gondoltam, csak egy teher vagyok.
Ez nagyon sötét időszak volt.
Olyan, mintha lehúznának egy szakadékba.
Nem tudtuk, hogy hazajön-e.
Szerettük volna segíteni őt,
de sokszor hiába.
És csak imádkoztunk, hogy legyen túl ezen.
A gyógyulási folyamat során nem mondták, hogy az is megtörténhet,
hogy a gyógyulást az jelenti, ha szereted és elfogadod magad.
Egy barátom ajánlotta Lindy West Éles című könyvét.
A könyve nagyon megrendítő, és néhol nagyon vicces.
És egyértelműen azt írja, hogy nem szereti, ha nagynak hívják.
Inkább hívják kövérnek.
Nem baj az, ha valaki kövér.
Ez csak egy jelző, mint a magas, vagy a szőke.
Az emberek ne higgyék, hogy eufemizmust kell használniuk,
mikor a testemről beszélnek, ami én vagyok.
Most hallottam először, hogy a „kövér” nem sértés.
Engem régóta sértésből hívtak kövérnek.
Azt mondtam: „Ó!”
„Ugyanúgy, ahogy te alacsony vagy, te meg magas.”
„Te barna vagy, te meg szőke.” „Te kövér vagy, te meg sovány.”
Azt mondtam: „Ó, Istenem!” Miért nem tanították meg ezt hamarabb?
SZERESD A TESTED
A gyógyulásom akkor kezdődött, mikor kutatni kezdtem a testpozitivitást,
és felfedeztem a mozgalmat.
INTUITÍV EVÉS
AZ OLVASÓK 89%-ÁT KÖVÉREZTÉK
Informálódtam a zsírfóbia történetéről,
minden méret egészségtudományos hátteréről.
TÚLSÚLYOS ÉS EGÉSZSÉGES?
A BMI-t nem egy orvos találta ki,
vagy valaki, akinek egészségügyi múltja van.
A TESTTÖMEG INDEX CSŐD
Emlékszem, a gimiben volt egyszer olyan,
hogy ki kellett töltenünk egy BMI lapot, és meg kellett osztanunk a BMI értékünket.
Emlékszem, hogy az én BMI-m túl magas volt.
Azt gondoltam: „Oké! Szóval mi is ez?”
„Az egész osztály előtt azt mondják,
változtass a testeden?”
Ez fájdalmas.
A BMI nem az egészség mérőszáma.
Egy statisztika, az 1800-as évek francia és skót lakosságának értékei alapján.
Azt hiszem sokat haladtunk abban, hogy leépítsük
az áltudományokat, a fajnemesítést. De a súly és egészség terén elakadtunk.
Annyi jobb egészségmérő módszer létezik.
Sokat gondolkodtam azon, amit tanítottak nekem.
NEM AZÉRT VAGY, HOGY SZÁMLÁT FIZESS ÉS FOGYJ
Hírfolyamot változtattam.
A DIÉTAKULTÚRA FELEJTŐS
Követek testpozitivistákat.
MÁS CSAK NYÁRON DÖGÖS
ÉN MINDEN ÉVSZAKBAN
Sokféle méretű és színű, formájú és identitású embert.
Azt mondtam: „Istenem!”
„Ezek az emberek léteznek, és boldogok a testükben.”
TÖKÉLETES TESTEM VAN
A hírfolyam-változtatásnak órási pszichológiai hatása volt.
Van számomra jövő. Van, az olyanoknak, mint én, jövő.
A TESTED GYÖNYÖRŰ. A TÁRSADALOM HISZI VAGY SEM.
Azt mondtam: „A testem nagyon sokat ér. Az életem nagyon sokat ér.”
A testpozitivitásomra kezdtem fókuszálni.
TUDTAD, HOGY…
És a testem kezdett megváltozni. Nagyon izgatott voltam.
Aztán meghallottam az emberek megjegyzéseit.
Azt akarja, hogy mindenki kövér legyen, és így neki se kelljen lefogyni.
„Fel akarsz minket hizlalni.”
Szerintem csak kifogásokat keres a lustaságára.
„Téged nem érdekel a torna.”
Azt hiszem ez neki jó, de nekem sosem menne.
Olyan sok gyűlölet és harag árad e hihetetlen mozgalom irányába.
Az emberek félelme felháborodásra késztette őket.
Ezzel megküzdeni, hogy az utamat járhassam, nehéz volt.
De aztán odataláltam ehhez a hihetetlen szervezethez.
A TESTPOZITÍV
A Testpozitívhoz, ami valóban elindított ezen az új úton.
Az első év végén jártam ekkor.
Emlékszem arra a különleges pillanatra a Testpozitív workshopon.
Közös feladatunk visszahívni a szépséget magunkhoz.
SZERESD A TESTED ÉLD AZ ÉLETED
Próbáltuk a testrészeinket rehabilitálni.
Ami miatt csúfoltak, az a bőrszínem,
és a szépségem a bőrszínemben rejlik.
Ez nagyon különlegesnek és fontosnak tűnt.
Ami miatt csúfoltak, az a dupla tokám.
A szépségem a dupla tokám.
Emlékszem, mennyire vártam, hogy a kör elérjen hozzám.
Azt mondtam: „Istenem!”
„Mennyit küzdöttem ezzel életem nagy részében.”
A pillanat, amikor kimondtam mások előtt, mi adja a szépségem, nagyon nehéz volt.
És emlékszem, hogy mennyire féltem, amíg a szavak el nem hagyták a számat.
Ami miatt csúfoltak, azok a hurkák a hasamon.
A szépségem…
a hurkáimban rejlik.
Már elsőre kimondani is erőteljes.
Annyira triviálisan hangzik, de ez a pillanat nagyon fontos volt.
A Testpozitív workshop megváltoztatta az életemet,
de nem szüntette meg azonnal a küzdelmeimet.
A szégyen és bizonytalanság érzése állandóan felmerült bennem.
A fejemben voltak a szabályok:
„Ha hurkás a hasam, akkor nem viselhetem ezt.”
„Ha ilyen vagyok, nem hordhatom azt.”
És rettegtem.
De elhatároztam, vállalom a kockázatot.
És rájöttem, azért vagyok itt, hogy csak létezzek a testemben.
Mit veszíthetek valójában azzal, ha szabad vagyok?
Valós lehetőséget láttam arra, hogy szeressem magam,
valós lehetőséget láttam arra, hogy még ha hízok is az utam során,
teljesen rendben lévőnek tartsam azt.
A szépség bármi lehet, amit elérhetünk.
A maga módján szeretne gyönyörű lenni mindenki.
És ha ezt elveszed valakitől, az sok problémát okozhat.
Bárcsak az lenne a nézet, hogy:
„A testem attól még gyönyörű, ha bizonyos módon néz is ki.”
A szépség nem csakis egyetlen dolog, bőrszín vagy méret lehet,
nincs kizárólagos szabálya a szépségnek.
A képviselet hatalom, mert akit látok,
azt tartom követendőnek, létjogosultnak a világban.
Az embereket sokkolja, hogy 19 évesen azt mondom, szeretem a testem.
És nem próbálok meg fogyni. Azt mondják: „ Hogy csinálod ezt?”
És: „Ezt kellene tanítaniuk első naptól kezdve.”
A közösségépítés számomra nagyon fontos volt,
hogy legyen több más ember is, akik ugyanazért harcolnak, mint én.
Ismét örömömet akartam lelni a táncban, mert egy időben ezt elvesztettem.
Az első Kathak szólóm hatalmas mérföldkő volt.
Ez a Testpozitív tréning után történt.
Képes voltam átélni a pillanatot,
így sokkal inkább a tánccal való kapcsolatomról szólt,
mint arról, hogyan hat a tánc a testemre.
Az étkezési zavar hangja a fejemben nagyon erős volt,
mert annak az álomképnek voltam megszállottja, hogy vékony legyek,
inkább, minthogy az érzésre fókuszáltam volna.
Elkezdtem újból jóban lenni az étellel, és megint élvezni az evést.
Izgatottam várni az ételt, és nem félni tőle.
Örömöt érezni, már az illatát megérezve, még mielőtt megennéd.
És azt a gyerekes izgalmat, mint mielőtt fagyit kapsz,
vagy épp megennél egy finom ételt, vagy mondjuk egy lédús gyümölcsöt.
Igen, az étel táplálék, de öröm, kultúra és család is.
Összehozza az embereket.
Lehet, ha éhesek vagyunk, meghittségre, vigasztalásra vagy közösségre vágyunk.
Általában ha az emberek azt mondják: „Ó, elhagyta magát.”
azt olyan nőre értik, aki meghízott.
Az hogy: „Elhagyta… Szuperül hangzik.”
Elhagyni a bilincseidet, nagyszerűen hangzik.
Ezt akarom csinálni.
Találni másokat is, akik ezt akarják.
„A TESTEM”
Elképzelésem és álmom a jövőt illetően egy kérdéssel kezdődik:
„Mi lenne, ha nem kellene a tested megutálni, mielőtt megszeretnéd?”
Annyira fura visszanézni a fotókat. Gyönyörű gyerek voltam.
Tele voltam örömmel. Nem hiszem el, hogy bárki ilyen érzéseket keltett bennem.
Látom azt a fényt a szemeimben. Szörnyű, hogy csúnyának éreztem magam.
Az önbecsülésed soha ne függjön attól, milyen fizikai tulajdonságokkal születtél.
És soha ne kösd az önbecsülésed tested egyetlen részéhez sem.
Ha tudtam volna hangsúlyozni ezt az üzenetet
már korábban, megtettem volna.
Még mindig tart a felnőtté válása, és vannak pillanatok,
mikor nagyon sokat tanulok tőle.
- Még most is. - Igen.
Mindannyian nagyon szeretjük. Bármit is csinál.
Büszkévé tesz mindannyiunkat.
Mondják nekem: „Nem vagy pufi. Nem vagy duci.”
„Nem vagy kövér. Gyönyörű vagy.” Én meg: „Mindkettő lehetek egyszerre.”
Bárki lehet egyszerre akár mindegyik. A tested a te tested, és változik.
Hogy általánosan jól érezd magad, annak annyi aspektusa van.
Elfogadásra és szeretetre van szükségünk. És leginkább saját magunktól.
A fájdalom, ami 13 éves koromban megjelent, még mindig megvan.
Sokat dolgoztam rajta. És gyakorlatilag bekötöztem a sebeket.
A testpozitivitással és önmagunk szeretetével kapcsolatos félelmek
kezelésre kerültek, és folytatni kell a gyógyulást.
A testem az enyém, és gyönyörű.
És különleges érzés most itt lenni.
- A szépségemet a striáim adják. - A szépségemet az orrom adja.
- A szépségem, hogy magas, hangos vagyok, és felém fordulnak, ha valahova besétálok.
A szépségem, hogy érzelmes vagyok.
A szépségem, hogy tudom, kinek születtem.
A szépségem, hogy megértek másokat.
A szépségem a bőrszínem.
A szépségem a hagyományaim.
A szépségem, hogy jelentkezem az osztályban.
A szépségem, hogy többet mosolygok, mint bárki más.
A szépségem a természetes hajam, az istenadta sötét bőröm, és a szívem.
- Köszönöm, hogy meghallgattatok! - Igen!
A feliratot fordította: Berkiné Marsi Mariann