Att växa upp är så många saker.
Att växa upp är oförutsägbart.
Det är en chans att förändra världen.
STOPPA MENSFATTIGDOM UTAN RÄTTVISA INGEN FRED
Att växa upp var…
SLUTA DÖDA OSS!
Vi har makten och ansvaret.
VITA HUSET WASHINGTON
Vi förtjänar att bli hörda.
-Att växa upp är... -Tumultartat.
-Pinsamt. -Förvirrande.
-Stökigt. -Vackert.
-Obligatoriskt. -Vi klarade det!
10 BERÄTTELSER
OM MODET
ATT VARA SIG SJÄLV
När jag växte upp var jag omringad av en kultur som kretsade kring perfektionism
och som uppmanade oss
att hata oss själva för att bli bättre.
Konsekvenserna av det var att jag förhandlade med min kropp
för att världen omkring mig skulle acceptera mig.
Men det blev ohälsosamt och jag kunde inte se mitt eget värde.
Lugnet som kommer när man accepterar den man är,
på en resa, att det inte nödvändigtvis finns en början eller ett slut.
När jag lärde mig att betrakta mig själv med kärlek
så hade jag mer kärlek att ge till andra.
Och nu kan min berättelse hjälpa andra
att inse hur fantastiska de är.
-Du kan börja när du vill, Athena. -Okej.
Jag heter Athena Nair och är 19 år.
Jag tycker om att uppträda och berätta.
Det förenar alla mina intressen,
att berätta berättelser vi inte hört tidigare genom sång och dans
och beröra andra människor.
Jag växte upp i Bay Area, Kalifornien.
Titta vad jag hittade.
Det är mitt hem, men jag pluggade i Boston.
Min familj, förutom min mamma, min pappa och min bror, bor i Indien.
Som indiska föräldrar ville vi…
SRI ATHENAS PAPPA
…att hon skulle vara som alla andra och passa in.
Bli antagen till en bra skola, bli en ingenjör eller läkare,
smälta in i samhället här.
Men när hon växte upp var det mycket klassisk indisk musik
och dans i vårt hem.
Jag började dansa när jag var fem. Jag älskade kathak.
Hon var bland andra som såg ut som henne och…
UMA ATHENAS MAMMA
…hon älskade att röra på sig. Hon kände sig hemma där.
Kathak kommer från ordet "katha" som betyder "att berätta".
Jag ska berätta en berättelse för er idag…
Jag ville använda dans som ett sätt att berätta en del av min egen berättelse.
När jag växte upp bar jag inte på någon skam.
Jag älskade maten jag åt.
Jag älskade språket jag talade. Jag var nöjd med min hudfärg.
Som barn hade jag på mig en baddräkt
och en lehenga och visade min navel.
Jag höll inte in magen. Som barn brydde jag mig inte om det.
Jag var bara fascinerad av det min kropp kunde skapa.
Jag kände mig stark.
Min kropp kunde skapa rörelse, den kunde väcka känslor,
den kunde väcka känslor hos andra.
Men sen kom puberteten.
Jag kände att jag växte på sätt
som andra inte gjorde.
Det fanns ett värde i vilka delar som växte.
Det var då jag blev medveten om
att min kropp kanske borde förändras för att passa in i en viss mall.
Jag var rädd för att bli tjock.
Det är väldigt vanligt och accepterat
även i vår kultur att vara hård mot sig själv.
Att ha höga förväntningar på sig själv,
att passa in i en mall.
Ett ständigt förhållande mellan att äta och träna.
Vad är det för värderingar vi ger dem?
Jag tror att det var i fyran som alla började prata om BMI.
KROPPSMASSEINDEX (BMI)
UNDERVIKT NORMALVIKT ÖVERVIKT FETMA
Det var inte så viktigt, men
jag insåg att jag hade ett högt BMI.
Men i sexan blev det viktigt.
ROLIG – POPULÄR – SMAL
HET SEXIG
DROTTNING! PRINSESSA!
Vi använde sociala medier mer.
Alla började pratade om ögonbryn, trådning,
hårborttagning, fylliga läppar, Kylie Jenner.
Jag kände att jag måste ha fylliga läppar.
Det var så mycket, och jag insåg att
min kropp inte passade in i någon mall.
Det var så mycket jag behövde förändra, och jag skulle lida för att
jag var inte vacker om jag inte gjorde det.
Jag minns hur jag i sexan lärde mig att flickor ville ha bröst.
Och jag tänkte: "Va? Jag trodde fett var dåligt."
Det var så förvirrande, för jag förstod inte
var jag skulle ha fett och var jag inte skulle ha det.
Det var första gången jag undrade: "Vad vill samhället?
Vad är det de lär mig? Vad är det jag ska göra?"
Bara för att hon är en kvinna
kommer hon att ha fler utmaningar i den här världen.
Det här är ännu inte den jämlika plats vi vill att det ska vara.
Jag ville beskydda henne
men jag ville också att hon skulle veta hur världen såg ut.
Jag började på en privatskola där alla var väldigt rika och bantningsinriktade.
Jag började tänka på maten jag stoppade i min kropp,
hur den skulle påverka mitt utseende.
Jag fann inte längre någon glädje i mat.
Jag kände mig inte vacker.
Tidigare hade jag älskat smältost.
Jag hade en period där jag kände att jag inte kunde äta det längre.
Om jag åt smältost skulle världen gå under.
Många av mina vänner bantade.
Det var många som förnekade
att ätstörningar var ett problem på vår skola.
"Bara några få har det, inte jag."
Och den ätstörningsrösten blev så stark att jag tänkte
att även om jag mår dåligt nu
och känner skam och inte njuter av mat
kommer det att vara värt det,
för jag kommer att vara framgångsrik, vacker, och accepterad.
Så jag åt mycket mindre.
Det uppstod mycket rädslor kring mat, och jag åt inte under dagen.
Jag övertränade…
och jag såg hur fett växte.
Jag hade också dysmorfofobi, så jag trodde att jag såg annorlunda ut
än jag faktiskt gjorde när jag speglade mig.
Jag minns att jag ville nå en viss vikt
och när jag nådde den tyckte jag ändå inte om hur jag såg ut.
Den kritiska rösten är så stark.
Jag var väldigt sjuk.
SÅ SNYGG! SÅ VACKER!
Och det är hemskt att samhället förstärker det, för jag fick komplimanger.
"Du är snygg. Du har gått ner i vikt."
Så jag tänkte att det var så andra ville att jag skulle se ut.
Jag fortsatte banta.
Och jag blev mindre och mindre.
Jag kände mig alltid yr.
Jag var så utmattad.
Jag plågade min kropp. Det förstörde mitt liv.
Det var läskigt.
Jag minns att en av mina vänner sa:
"Du måste sluta med det här."
Hon gick till kuratorn, vilket gjorde mig rasande.
"Hur kunde du?"
Nu är jag så tacksam att hon gjorde det.
Hon såg hur mycket jag led och förstod att jag behövde hjälp.
Athenas skolkamrat sa till kuratorn
att Athena inte åt någon lunch,
och då ringde kuratorn oss,
och det var då vi insåg att det var ett problem.
Vi hjälpte henne att hitta en dietist,
terapi och att sköta studierna.
Jag var så känslosam. Det var så nytt och chockerande.
Det som överraskade mig mest var hur djupt det hade sårat henne.
Det hade gjort henne så osäker.
Jag kände mig så ensam.
Mina föräldrar och jag bestämde
att jag behövde träffa kuratorn för att få hjälp.
I början var jag väldigt olycklig.
Tillfrisknandet har så många faser och det är ickelinjärt.
Man måste äta och känner sig olycklig.
Det var ett sätt att lugna ner mina föräldrar,
och att få mina vänner att sluta oroa sig.
För det var fortfarande så jag tänkte,
att allt jag gjorde var för andra.
Jag kände fortfarande att jag var mindre värd
än mina smala vänner.
Att dansa hade blivit svårare,
att röra på sig hade blivit svårare, för det var så bundet till bantning.
Jag var fortfarande kritisk mot min kropp. Trots att jag åt ordentligt
tyckte jag inte om min kropp. "Varför ser jag ut så här?
Det här är väl min lott i livet.
Jag kommer alltid att känna mig underlägsen.
Ingen kommer att tycka om mig.
Jag måste anstränga mig mer för att andra ska acceptera mig."
Det var en slags uppgiven acceptans.
Det var början på min depression.
Hon isolerade sig från allt. Det verkade som att hon inte ville
träffa andra människor längre, vilket var helt olikt henne.
Det fanns perioder då hon
inte ville prata med någon.
Jag kände mig misslyckad.
Jag kände inte att jag hade något värde. Jag kände mig bara som en börda.
Det var en mörk tid.
Det är som att dras ner i en avgrund.
Vi visste inte om hon skulle återvända.
Jag ville bära henne…
men oftast kände jag mig hjälplös.
Jag bad att hon skulle ta sig igenom det här.
Det var ingen som berättade att det var möjligt
att tillfrisknandet kunde leda till att älska och acceptera sig själv.
En vän rekommenderade Lindy Wests bok, Shrill.
Din bok är väldigt gripande och väldigt rolig.
Och du skriver väldigt klart och tydligt att du inte vill bli kallad "stor".
Du vill bli kallad "tjock".
Det är inget fel med att vara tjock.
Det är ett beskrivande ord, som "lång" eller "blond".
Jag vill inte att andra ska känna att de behöver använda en omskrivning
för att prata om min kropp. Jag är min kropp.
Det var första gången jag hört "tjock" som något annat än en förolämpning.
Andra hade kallat mig "tjock" för att förolämpa mig.
Plötsligt var det som att,
på samma sätt som man kan vara kort eller lång,
brunett eller blond, så kan man vara tjock eller smal.
Varför hade ingen lärt mig det?
HUR MAN ÄLSKAR SIN KROPP
Mitt riktiga tillfrisknande började när jag började läsa om kroppspositivitet
och upptäckte att det var en rörelse.
INTUITIVT ÄTANDE
89% HAR KÄNT SKAM ÖVER ATT VARA TJOCK
Jag läste om fetmafobins historia.
Vetenskapen bakom hälsa för alla storlekar.
ÖVERVIKTIG MEN HÄLSOSAM?
BMI skapades inte av en läkare
eller en person med erfarenhet av hälsa.
BMI ÄR EN BLUFF
Jag minns när vi i gymnasiet
skulle fylla i ett BMI-formulär.
Jag minns att mitt BMI var för högt.
Och jag tänkte:
"Ska ni inför hela klassen säga att
jag måste förändra min kropp?"
Det är smärtsamt.
BMI är inte ett mått på hälsa.
Det är statistik baserat på franska och skotska personer på 1800-talet.
Jag tycker att vi har gjort framsteg genom att avskaffa
pseudovetenskap, rashygien, och så vidare. Men inte när det gäller vikt och hälsa.
Det finns så många andra bättre mått på hälsa.
Eftersom jag ifrågasatte mycket av det jag lärt mig…
DU EXISTERAR INTE BARA FÖR ATT GÅ NER I VIKT
…förändrade jag mitt flöde.
AVLÄR DIG DIETKULTUR
Jag följde kroppspositivister.
GRÅTER PGA SOMMARKROPPAR
MEN JAG ÄR ALLTID SNYGG
Människor i många olika storlekar, färger, och former.
Jag var så glad
att de alla existerade och var nöjda med sina kroppar. Det var otroligt.
JAG HAR EN PERFEKT KROPP
Den psykologiska effekten av att förändra flödet var enorm.
Det fanns en framtid för mig. Det fanns en framtid för såna som mig.
DIN KROPP ÄR VACKER OAVSETT VAD SAMHÄLLET TYCKER
Jag kände att min kropp var värdefull, att mitt liv var värdefullt.
Jag började fokusera på kroppspositivitet.
VISSTE DU ATT…
Och då började min kropp förändras, vilket var väldigt spännande.
Men då började andra kommentera det.
Det känns som att hon vill att alla ska vara tjocka,
så att hon slipper försöka gå ner i vikt.
"Du vill att vi blir tjocka."
Jag tror att hon letar efter en ursäkt för att hon är lat.
"Du bryr dig inte om motion."
Det funkar för henne, men jag skulle aldrig kunna se ut så.
Det finns så mycket hat och bitterhet mot den här fantastiska rörelsen.
Rädslan bubblade upp och fick folk att gå till angrepp.
Att kämpa mot det under min resa var tufft.
Men sen hittade jag en fantastisk organisation…
KROPPSPOSITIV
Kroppspositiv ledde mig i en helt ny riktning.
Det var slutet på första året i gymnasiet.
Jag minns tydligt ett ögonblick under Kroppspositivs seminarium.
Det vi ska göra är att omdefiniera vad skönhet är för oss själva.
ÄLSKA DIN KROPP LEV DITT LIV
Vi hade aktiviteter som omdefinierade en del av kroppen.
Jag har blivit retad för min hudfärg…
och min skönhet är min hudfärg.
Det kändes speciellt och viktigt.
Jag har blivit retad för min dubbelhaka.
Min skönhet är min dubbelhaka.
Jag minns hur nervös jag var i väntan på att det skulle bli min tur.
Jag tänkte: "Herregud.
Det här har varit så jobbigt i hela mitt liv."
Det var väldigt svårt att säga att jag var vacker inför andra.
Och jag minns att jag var rädd tills orden lämnade min mun.
Jag har blivit retad för min mage.
Min skönhet är…
min mage.
Att säga det var så mäktigt.
Det låter så obetydligt, men det ögonblicket var så viktigt.
Den dagen med Kroppspositiv förändrade mitt liv,
men den löste inte alla mina problem på en gång.
Känslor av skam och osäkerhet bubblade hela tiden upp i mig.
Jag hade regler i mitt huvud,
som att om jag hade valkar så fick jag inte ha på mig vissa plagg.
"Har jag det kan jag inte ha det plagget."
Jag var livrädd.
Men jag bestämde mig för att ta en risk.
Jag insåg att jag är här för att existera i min kropp.
Vad har jag att förlora på att vara fri?
Jag såg att det var möjligt att älska mig själv,
att det var möjligt att gå upp i vikt under min resa
och vara tillfreds med det.
Skönhet är det vi vill att det ska vara.
Alla vill känna sig vackra på sitt sätt.
Och tar man det ifrån någon kan det skapa många problem.
Jag önskar att det fanns representation som kunde visa att:
"Min kropp kan se ut så här och ändå vara vacker."
Skönhet är inte enhetlig, en hudfärg eller en storlek,
för det finns inte bara ett slags skönhet.
Representation är makt, för det jag ser
är det som blir lämpligt, det som får existera i världen.
Folk blir chockade när jag säger att jag älskar min kropp.
Och jag försöker inte gå ner i vikt. De undrar hur jag gör det.
Och jag svarar att det är det vi borde fått lära oss.
Att hitta en gemenskap var så viktigt,
att ha andra som kämpade för de saker jag kämpade för.
Jag fann glädje i dansen igen, något jag inte hade kunnat göra på länge.
Mitt första kathak-solo var en milstolpe.
Det var efter Kroppspositivs träning.
Jag kunde vara i nuet
och det handlade om min relation till dansen
istället för hur dansen påverkade min kropp.
Ätstörningsrösten blev så stark
för att jag var besatt av att bli smal
istället för att bara fokusera på dansen.
Jag kunde njuta av mat igen.
Jag såg fram emot att äta istället för att bli rädd.
Lyckan när man känner doften innan man äter.
Den barnsliga spänningen när man ska få äta glass
eller precis innan man ska äta en god måltid eller saftig frukt.
Ja, mat är bränsle men det är också lycka och kultur och familj.
Det är så människor träffas.
Vi kanske känner en hunger för värme eller tröst eller gemenskap.
När man säger att någon har släppt taget om midjan
menar man ofta en kvinna som gått upp i vikt.
Men jag tycker att det låter fantastiskt!
Jag vill också släppa taget. Det låter toppen.
Jag vill göra det.
Och jag vill hitta andra som också vill göra det.
"MIN KROPP" ATHENA NAIR
Min vision och min dröm för framtiden börjar med en fråga:
"Hur skulle livet se ut om du inte behövde hata din kropp innan du älskade den?"
Det är konstigt att titta på gamla foton. Jag var ett vackert barn.
Och jag var lycklig. Jag kan inte förstå att någon fick mig att känna mig ful.
Jag ser ljuset i mina ögon. Det är hemskt att jag kände mig så ful.
Låt aldrig din självkänsla grundas på de fysiska attribut du föddes med.
Låt aldrig din självkänsla bli bunden till det.
Om jag hade kunnat betona det budskapet
tidigare skulle jag ha gjort det.
Hon växer fortfarande upp men det finns stunder
då jag lärt mig mycket från henne.
-Det gör jag fortfarande. -Ja.
Vi älskar henne så mycket. Vad hon än gör.
Vi är stolta över henne.
Folk brukar säga: "Du är inte knubbig. Du är inte mullig.
Du är inte tjock. Du är vacker." Och jag svarar: "Jag kan vara både och."
Alla kan vara både och. Din kropp är din kropp, och den kommer förändras.
Det finns så många sidor av ens välmående.
Vi behöver acceptans och kärlek, allra mest från oss själva.
Smärtan jag kände som 13-åring finns kvar.
Men jag har bearbetat den, jag har plåstrat om såren.
Alla rädslor som jag har om kropps- positivitet och om att älska mig själv
har läkt och måste fortsätta läka.
Min kropp är min, och det är fantastiskt.
Och det känns fantastiskt att vara här nu.
-Min skönhet är mina bristningar. -Min skönhet är min näsa.
Min skönhet är att jag är lång, högljudd och får alla att vrida på huvudet.
Min skönhet är att jag är känslosam.
Min skönhet är att jag är precis den jag föddes som.
Min skönhet är att kunna förstå andra.
Min skönhet är min hudfärg.
Min skönhet är mitt arv.
Min skönhet är att jag vågar räcka upp handen i skolan.
Min skönhet är att jag ler mer än alla andra.
Min skönhet är mitt naturliga hår, min mörka hy och mitt hjärta.
-Tack för att ni lyssnade på mig. -Ja!
Undertexter: Mikael Lopez