At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
En chance for at ændre verden.
STOP MENSTRUATIONS-FATTIGDOM
At vokse op var...
DRÆB OS IKKE!
Vi har magten og ansvaret.
DET HVIDE HUS
Vi vil blive hørt.
-At vokse op er... -Overvældende.
-Irriterende. -Forvirrende.
-Indviklet. -Smukt.
Påkrævet.
Vi gjorde det!
TI HISTORIER
OM MODET
TIL AT VÆRE DIG SELV
Da jeg som barn i Nebraska sov på sofaen,
troede jeg, at sådan var livet.
Vi flyttede altid fra sted til sted, og lagde alt bag os.
Vi har altid bekymrede for, hvad
der nu ville ske.
Jeg ville bare undslippe fattigdomsspiralen.
Jeg håber, at min historie når ud til folk,
der befinder sig et sted, men ønsker at være et andet.
Der vil ske ting i livet...
men der er altid den anden side.
Atten Alpha, optagelse to.
KULTURHUS
Nu? Okay. For det første, tak allesammen, fordi I delte jeres historier.
Jeg føler, at dette har været utroligt, I er alle så inspirerende,
og tak, fordi I vil lytte til min. Jeg vil ikke græde allerede.
Det er okay.
Jeg hedder Gavin. Jeg er 22 år og er sygeplejer.
Jeg voksede op i Nebraska og Colorado.
Gavin har altid nysgerrige øjne.
De er ligesom dådyrøjne i forlygterne.
Men han var ikke et dådyr i forlygterne, han lyttede bare...
GAVINS RÅDGIVER
...og hørte virkelig efter.
Han kom fra en ustabil situation, og jeg vidste, at hans liv kunne gå
den ene eller den anden vej.
Jeg har minder om historier,
som jeg ikke forstod før for nylig.
Mit tidligste minde var, da jeg var i Nebraska,
og jeg spiste havregryn,
og jeg husker, at min mor kom ned ad trappen og sagde:
"Gavin, vi skal afsted."
Pludselig sad vi i en bil.
Min bror sidder ved siden af mig, vi sidder på bagsædet.
Vores mor kører bilen. En cigaret i en hånd,
mobilen i den anden,
hun styrer rattet med knæerne, og vi var på flugt.
Hvis du spørger min far,
ville han sige, at hun kidnappede os
og førte os væk fra ham. Hvis du spørger min mor,
hun ville sige, at hun reddede os, og jeg tror, at anspændtheden
karakteriserede begyndelsen af mit liv.
Kort efter blev de skilt.
I den første del af mit liv kom alle mine minder fra Nebraska,
og vi havde en aftale,
hvor jeg var hos mor mandag til fredag
og hos far fredag, lørdag og søndag.
I min fars hjem
havde vi en kæmpestor have.
Min bror og jeg elskede at løbe i kornmarken.
Og min mor...
At bo hos hende var lidt anderledes.
Hun var certificeret sygeplejeassistent, men hun skiftede altid jobs.
Hendes problemer med penge var meget tydelige for mig.
Jeg fornemmede, at min far var utilfreds
med min mors livsstil, og til sidst giftede min far sig med en anden kvinde.
Hun overtalte ham til at få fuld forældremyndighed over min bror og jeg.
Tingene blev virkelig svære i familien...
og jeg tror, at...
prisen for den proces er meget dyr.
Så mor havde ikke styr på bankbogen,
og skulle nu betale for en advokat,
og...
Det førte til et katastrofalt finansielt kollaps.
Vi blev konstant smidt ud.
UDVISNING
3. KLASSE ØVEBOG
"Find din taske. Pak alt du kan,
vi flytter til et nyt sted nu."
Hvert hus blev værre end det forrige.
Til sidst endte vi på et hotel.
Min far havde problemer med alkohol...
så han endte på afvænning på samme tid...
og en dag...
kom min mor for at hente os...
og sagde: "Vi flytter til et herberg...
i dag."
Jeg tænkte: "Åh nej."
Pludselig
skete alle de ting og alt faldt sammen.
At flytte på et herberg var skræmmende.
Mange folk sov i senge med numre på,
og ovenpå var der lejligheder
til børnefamilier.
Hun sagde: "Bare rolig, vi bliver
kun i en weekend og...
det bliver bedre herfra."
Jeg følte mig malplaceret...
og virkelig utilpas,
og vi blev ikke i en uge. Vi var der i 11 måneder.
Vi ville ikke ses stige på bussen
fra et herberg.
Vi ville gå en blok væk til en lokal parkeringsplads,
og der ville de samle os op.
Jeg var flov over at føle mig mindre værd.
Skolen var et tilflugtssted,
og et sted, hvor jeg kunne være mig selv og et barn.
Jeg var god i skolen.
Vi fik altid nationale prøver,
og de ville måle, hvad jeg kunne, og
gennemsnittet var her og Gavin var her...
...til standardprøven. Og de sagde, "Du er ret særlig."
GENNEMSNIT
Jeg husker, at en på herberget så det, og hun sagde:
"Gavin, du er et begavet barn." Og hun viste det til fremmede.
Hun sagde: "Se den knægt." Og jeg tænkte: "Måske er jeg særlig."
En aften forlod vi herberget,
og flyttede ind hos min mor og hendes kæreste.
Men det var et voldeligt forhold.
Min mor ville drikke...
og blive meget aggressiv. Hun ville blive voldelig mod sin kæreste.
Mit forhold til min mor blev værre.
Min far kom ud af afvænning og tog til Colorado.
Og med tiden ville han genskabe forholdet til min bror og jeg.
Han udviklede en plan, som jeg fandt senere.
MIN 15 ÅRS LIVSPLAN
Det var en 15-års plan...
FORHOLDSMÅL DIÆT + FITNESSMÅL
PENSIONSPLAN
...for, hvordan jeg ville skabe et forhold til mine børn.
TAL MED GAVIN HAN VIL HOLDE SOMMER HOS MIG
Han sagde: "Om 15 år er Gavin 22," og jeg er 22 nu.
GAVIN DEMITTERER FRA COLLEGE
"Til den tid vil vi have et godt forhold."
Det var utroligt betænksomt, utroligt bevidst...
og da indså jeg,
at det kunne tage tid at tilgive.
Han håndterede det på sådan en måde,
at jeg følte, jeg kunne stole på ham, og han virkede som den stabilitet,
jeg hungrede efter.
Så min bror og jeg flyttede til Colorado med min far.
Jeg troede, at alt ville blive bedre.
Og i et stykke tid havde han et godt job.
Vi var ikke rige, men vi havde mad på bordet,
og jeg spiste normale måltider.
Jeg fik frisk frugt, friske grøntsager for første gang.
Alle de ting, jeg ikke havde fået i lang tid.
Jeg gik i skole. Jeg gik i mellemskolen på det tidspunkt.
Jeg fik venner.
Det var en forvandling.
Gavin ville komme og fortælle om sin overgang fra
at flytte fra Nebraska til Colorado, og at gå på en ny skole med nye folk.
Han sad altid hos mig til frokost.
Jeg vidste, at jeg altid ville have Gavin som min skygge.
Jeg tror, hun altid var klar til at lytte til det, jeg ville sige,
og hun var en god lytter.
Du ved, når nogen virkelig lytter, fordi...
hun ville stille rigtig gode spørgsmål.
På samme tid kæmpede jeg med at være bøsse.
Min var var religiøs, meget konservativ,
og spillede fodbold og den slags,
og jeg tror også, han ønskede det for sine sønner.
Og han ville sige, at han var imod homoseksuelles livsstil.
Jeg ville ikke miste stabiliteten, jeg havde,
og i lang tid var spørgsmålet: "Er jeg villig til at udskifte komfort
for at være skabsbøsse?"
En af de første jeg fortalte det til, var Natalie.
Jeg sad med hende og sagde: "Jeg må fortælle dig noget."
Mens jeg byggede mod op, tænkte jeg: "Hvorfor fortæller jeg hende det?"
"Vil hun synes, at det er sært, at jeg fortæller hende, at jeg er bøsse?"
Hun svarede: "Tak, fordi du fortæller det,
det betyder meget, at du fortalte det."
At have en skolelærer, der siger, det var okay at være den, man er.
"Det er fint og jeg er stolt af dig."
Det betyder meget.
På det tidspunkt begyndte min far og jeg...
ikke at se ens på tingene.
En dag skændtes vi, og han sagde:
"Jeg ved, hvem du er, og dette er ikke den, du er."
Jeg svarede: "Du kender mig ikke."
Jeg ville ikke sige det den aften, så da han gik i seng,
og jeg var sikker på, at han sov, sendte jeg en sms,
og det var en lang besked,
en historie, der fortalte ham, at jeg var bøsse.
Vi vågnede op og havde en rigtig akavet samtale,
hvor han sagde...
"Måske er det en fase."
Jeg tror ikke, han ville tro på, at han havde en bøssesøn.
"Vil du fortælle alle det? Skal du fortælle det til alle?
Skal du 'komme ud'"?
Derfra blev det svært med min far,
og ret akavet.
Han forstod mig ikke rigtig.
Han sagde på et tidspunkt, at han følte, at en fremmed boede i hans hjem.
Vi voksede virkelig fra hinanden og havde intet til fælles.
Jeg begyndte at kæmpe med depression, angst.
Det kom op fra fortiden,
og jeg var ikke altid klar over, at det ikke var normalt at have det svært.
Du behøver ikke at leve et liv, hvor du altid kæmper.
At erkende, at jeg behøvede hjælp til mine psykiske problemer,
og at det er okay at tale til nogen.
Terapi var nok den bedste beslutning, jeg har taget i mit liv.
Min terapeut var forbundet med skolen.
Jeg lærte, hvordan jeg vendte problemerne indad,
som jeg følte, jeg havde, da jeg voksede op.
Jeg vidste ikke, hvor meget af livet det påvirkede,
forhold til folk og hvordan jeg så mig selv.
Terapi lod mig fjerne byrden, og lære redskaber,
og der er næsten intet bedre end at løbe.
Det er meget terapeutisk og effektivt...
og jeg er glad og tager hjem
og føler, at jeg kan klare livets problemer.
Min far begyndte at få problemer med helbredet.
Han kæmpede med sukkersyge.
Han begyndte at blive svimmel, og miste synet.
Han gik hele tiden til lægen og blev virkelig syg,
indtil han ikke kunne arbejde,
og kunne derfor ikke betale regningerne.
Han var meget stolt af, at han ikke ville tage støtte fra staten,
hvilket vi virkelig behøvede.
Han begyndte at drikke for at klare det.
Og jeg husker, at jeg altid var sulten.
Skolen blev også min redning i den periode.
Natalie hjalp mig med at forstå,
at man kan få stipendier. Hvis man klarer sig rigtig godt i skolen,
vil folk betale for, at du går i skole.
Han kunne ikke gøre noget, der ville ændre faderens situation.
Vi talte virkelig om
alle de ting, han stod overfor.
For at han kunne se sit potentiale,
måtte der være noget efter highschool.
I 1.g begyndte jeg at indse,
at min uddannelse var min vej ud af fattigdom.
JEG VIL VÆRE SYGEPLEJER
Over sommeren før 3.g havde jeg adskillige jobs
og sparede op så meget som muligt.
Jeg arbejdede fuldtid,
og jeg kunne ikke betale alle regningerne. Vi havde stor gæld.
Lige før skolen startede, talte jeg med min far og sagde:
"Jeg har regnet på det. Det er ikke nok."
"Måske bliver jeg nødt til at droppe ud, for der er ingen penge.
Vi har intet valg, vel?"
Han svarede: "Du skal ikke bekymre dig, okay?
Jeg er din far. Lad mig styre regnskabet
og budgettet, og vi får det til at fungere.
"Du kan godt. Du skal gøre dit bedste
for at blive student."
Så jeg opsagde to af mine jobs.
Jeg tænkte, at jeg måtte fokusere på skolen.
ELEVRÅD
Jeg må fortsætte
lige meget hvad. Alt faldt sammen omkring mig.
Hvis jeg ikke kom ind på en god skole, hvis jeg ikke fik college betalt,
var det ikke, fordi jeg ikke prøvede.
I begyndelsen af senioråret begyndte jeg at søge ind på college.
Jeg havde en drøm om at flytte til New York og gå i skole der.
Så jeg skrev mit college-optagelses-essay. Jeg skrev om, at jeg havde det,
som om jeg måtte bevise noget overfor mig selv og samfundet.
Jeg ville også undslippe generationen af fattigdom.
Jeg tror ikke, at nogen forstod,
hvad der foregik derhjemme, og jeg tror ikke, jeg forstod,
hvor syg han virkelig var.
En dag sagde min far noget i stil med:
"Vær sikker på at komme hjem i aften.
Det giver mig håb, at du stadig er hos mig."
Jeg havde en eksamen i skolen og tog hjem for at se til ham...
kom hjem kl. 15:45...
og jeg fandt ham død.
Så det var virkelig...
Det var så overvældende.
STORE FAR
Min far døde.
Jeg vidste ikke, hvad der ville ske.
Nej. Og ingen kan forstå det.
Jeg ringede til min bror,
og han kontaktede alle vores familiemedlemmer,
fordi... jeg var i chok. Jeg var virkelig i chok.
Jeg havde ikke forventet det.
Og retsmediciner sagde:
"Hvor gammel er du?" Jeg svarede: "Jeg er 18." Jeg havde været 18 en måned.
Han lukkede sin notesbog og sagde: "Jeg beklager."
Og det var det. Jeg spurgte: "Hvad gør jeg nu?"
"Du kan gøre som du vil, tage hen hvor du vil."
Og jeg følte mig bare...
så...
ude af mig selv.
Jeg følte mig frakoblet fra virkeligheden på mange måder.
Jeg gik stadig i highschool. Jeg tænkte: "Hvor tager jeg hen,
når ingen fortæller mig, hvor jeg skal tage hen?"
Det var, som om jeg løb på en platform,
og jeg følte, at jeg var så tæt på målet,
hvilket var at komme på college.
Jeg så det som et sted, der kunne føre mig videre,
og give mig en chance i livet. Og platformen faldt.
Men der var mange folk til at gribe mig.
Jeg modtog utrolig meget støtte fra eleverne,
fra lærerne. Folk, der var bekymrede.
Hele mit samfund samlede sig om mig, og jeg havde så mange folk,
der støttede mig...
MADKØRSEL FOR GAVIN
...og startede med madkørsel.
ELSKER DIG, GAVIN
De lavede mad til mig tre dage om ugen.
Jeg husker at sige: "Hvad end du behøver.
Hvis du vil tale ud. Hvis du har brug for at græde. Hvad end du mangler."
Jeg dimitterede som den bedste i klassen,
på grund af alle dem, der var der for mig.
Jeg blev optaget på det college, jeg ønskede, på fuldt stipendium,
hvilket var helt vildt.
Jeg græd, da jeg fik den finansielle støtte, jeg behøvede.
Jeg ville opleve øjeblikke med sorg, hvor jeg indså,
at min var ikke var her og at han ikke ville vide,
at det hele var det værd, og jeg er på vej mod college nu,
og at det bliver okay.
Hans villighed til at sige: "Selv når platformen falder
bag dig, er der stadig håb."
Jeg står her nu,
på grund af støtten jeg modtog.
Jeg kan tænke på hundredvis af folk, der har været der for mig
i de sidste seks år og især i de sidste seks måneder.
Tak, fordi I hjælper os alle
med denne indviklede oplevelse, der kaldes at vokse op.
Jeg håber, at I husker jeres værd og jeres evne til at opnå alt,
I virkelig ønsker.
En del af livet er nødvendigheden
i at forstå, at livet er hårdt.
I er trætte og nede i kulkælderen og vil bare have en pause.
Der er det svært at fortsætte, men det adskiller jeres succes
fra fejltagelserne, jeres evne til at fortsætte.
Det kræver mod at stå op igen og fortsætte fremad.
Det er ikke nemt.
Vælg altid at fortsætte fremad.
Tak.
Vi gjorde det!
Jeg var så klar,
det var, hvad jeg havde arbejdet for, og ventet på.
Jeg opsagde mit job, opsagde min lejlighed,
og flyttede til New York.
Ved at se min far så syg, og hvordan min familie kæmpede
med sundhedssystemet generelt...
fik det mig til at føle, at jeg kunne gøre noget ved det.
Jeg tænkte: "Hvis jeg bliver sygeplejer, vil ingen i min familie
skulle bekymre sig for, hvordan de passer på sig selv. Eller
hvad der sker med deres krop."
De siger: "Drøm stort, og forandr verden."
Jeg har mottoet i mit sygeplejer-arbejde:
"Hvis du ændrer en persons liv, kan du ændre verden."
Du kan være født ind i en situation, du ikke har kontrol over,
og ikke have gjort noget galt,
og stadig skamme dig over, hvor du er.
Jeg var bare et barn. Jeg ser på det nu og tænker,
at der intet var at skamme mig over.
Og det er nok det.
Vi startede denne gruppe med problemformularen:
Hjælper det at dele din historie?
Hjælper det at høre andres historier?
Vi vidste ikke, hvad der ville ske.
Vi ville bare dele historien om, hvordan det er at være ung,
men jeg vil høre fra jer, hvordan oplevelsen var.
Det var en meget uvirkelig oplevelse.
Jeg må indrømme, at jeg var meget nervøs.
Og det var meget nyt for mig, men ved at høre så mange andre historier
forstår vi hinanden og har næsten samme følelse.
Helt ærligt, var jeg så bange.
Jeg var så bange, at jeg tænkte: "Ikke mig på TV..."
Nej, virkelig, at blotte mig for hele verden,
for jeg har båret på en masse skam, og selv med skammen, at være i stand til
at blotte mig selv, ikke foran jer,
men for alle, der vil se dette, er sådan en skræmmende ting.
Men noget jeg indså, mens jeg sad her og lyttede til mig selv,
og lyttede til jer alle, var,
at skammen bare var ringe i vandet,
og jo mere jeg talte, og desto mere jeg hørte på jer,
forsvandt det bare.
Der er ting ved at vokse op, der er universale.
Vi søgte alle en forbindelse, en retning, efter kærlighed, at vokse.
Jeg tænker altid på: "Hvordan ville det være...
hvis vi levede i en verden uden skam? Hvis...
Hvordan ville det være, hvis vi
levede i en verden, hvor børn ikke lærte at hade dem selv først,
men bibeholdte kærligheden?"
Jeg tager en masse håb med mig herfra.
En masse håb
Jeg glæder mig til, at alle ser episoderne,
for det vil tale til folk, der ikke er trans, ikke?
Min episode er ikke kun for folk, der er trans.
Der er noget, som alle kan lære af.
Vi har alle haft prøvelser og svære tider,
men det gør ikke vores oplevelser mindre vigtige.
Der er ingen grund til at se ned på dine følelser,
bare fordi du har et privilegium.
Vi har alle et vist privilegium.
Det er ikke bare folk, der lægger deres traume
på bordet. Og det er en kritik, som
poesiverdenen har, om folk bare er her,
for at vise deres traume og få klapsalver? Det er ikke sundt.
Men dette er skridt i retningen af
at komme videre, ikke?
Min yndlingsting ved dette projekt udover
at vokse op og søge repræsentation, er at det ikke ender dårligt.
-Og jeg tror, det er så vigtigt... -Ja.
-...for projektet... -Ja.
...at vise, at disse historier ikke behøver at ende sørgeligt,
og at de ikke er endt sørgeligt for os.
Vi har skabt kontakter, der normalt tager
meget lang tid at skabe, fordi vi blev tvunget
til at være utroligt personlige.
Jeg synes, det er så befriende at vide, at du ikke er alene,
og følte en stor lettelse strømme over mig, når
folk ville heppe på mig, eller komme op
efter at jeg talte og sige: "Jeg relaterede meget til, hvad du sagde."
Jeg svarede: "Tak." Du ved?
Jeg tror, vi alle gjorde dette, for at folk skal kunne se det
og føle den lettelse strømme over dem:
"Jeg kan ikke tro, at nogen gjorde det. Jeg troede, jeg var den eneste,
der føler sådan."
-Jeg er glad for at have mødt jer. -Ja. Det har været så fedt.
Tak.
Gruppekram!
At vokse op er mange ting.
At vokse op er uforudsigeligt.
At vokse op er en overvældende oplevelse.
At vokse op er indviklet.
At indse, at selvom du ved, hvem du er, ved du ikke, hvem du vil blive.
At vokse op er en protest.
At vokse op er ret til at fejle.
Det er akavet, svært.
At vokse op kan føles ensomt, men alle omkring dig oplever det samme.
Du ved aldrig, hvad livet kan byde på.
Du lærer så meget om dig selv, og den, du gerne vil være.
Du lærer, at verden ikke drejer sig om dig,
men at dine behov stadig er vigtige.
At du ikke er så alene i verden, som du måske føler.
Så det er vigtigt at finde ligesindede.
At vokse op er påkrævet, men du kommer igennem det.
Tekster af: Isabella Sander