A felnőtté válás olyan összetett.
A felnőtté válás kiszámíthatatlan.
Felnőni esély változtatásra.
ELÉG A MENSTRUÁCIÓS SZEGÉNYSÉGBŐL!
A felnőtté válás…
NE ÖLJETEK MEG MINKET!
Ez hatalom és felelősség.
A FEHÉR HÁZ
Megérdemeljük a szót.
- A felnőtté válás… - Viharos.
- Kínos. - Zavarba ejtő.
- Zűrös. - Csodálatos.
Kötelező.
Megcsináltuk!
TÍZ TÖRTÉNET
A BÁTORSÁGRÓL,
HOGY ÖNMAGAD LEHESS
FELNŐTTÉ VÁLÁS
Gyerekként Nebraskában éltem, egy kanapén aludtam,
és azt gondoltam, ez az életem.
Folyton lakásról lakásra költöztünk, mindent hátrahagyva.
Mindig azon aggódtunk,
mi történik majd.
Ki akartam szabadulni a szegénység ördögi köréből.
Remélem, a történetem elér azokhoz,
akik talán máshol lennének, mint ahol most vannak.
Történnek dolgok az életben…
de mindig ott van a másik oldal.
Tizennyolc Alfa, második jelenet.
Mehet? Oké! Először is, köszönöm, hogy megosztottátok a történeteiteket.
Hihetetlen volt, mindannyian nagyon inspirálóak vagytok,
köszönöm, hogy meghallgatjátok az enyémet. Ó, jaj! Nem akarok máris sírni!
Oké!
A nevem Gavin. Huszonkettő vagyok, ápoló.
Nebraskában és Coloradóban nőttem fel.
Gavinnek mindig olyan kíváncsi szeme volt.
Azt mondtam olyan, mint őz a reflektorfényben.
De igazából nem egy riadt őzike volt, csak miközben hallgatta…
GAVIN ISKOLAI TANÁCSADÓJA
…tényleg odafigyelt arra, amit mondtál.
Bizonytalan élethelyzetből jött, és tudtam, hogy az élete fordulhat
egyik, vagy másik irányba is.
Vannak emlékeim olyan sztorikról,
amiket mostanáig nem tudtam megérteni.
A legkorábbi emlékem, hogy Nebraskában vagyok,
egy tál zabkását eszem,
anyám lejön a lépcsőn, és azt mondja:
„Gavin, elmegyünk!”
A következő, amire emlékszem, hogy egy kocsiban vagyunk.
A bátyám mellettem, a hátsó ülésen ülünk.
Anyám vezet. Cigi az egyik kezében,
a telefonja a másikban,
a térdével kormányoz, és menekülünk.
Ha apámat kérdezed,
ő azt mondta volna, hogy anyám elrabolt,
és elvett minket tőle. Ha anyámat kérdezed,
ő azt mondta volna, megmentett minket. Azt hiszem, ez a feszültség
jellemezte leginkább életem kezdeti szakaszát.
Nem sokkal ezután elváltak.
Úgyhogy életem első részének minden emléke Nebraskához kötődik,
és a megegyezés szerint,
hétfőtől csütörtökig anyámnál,
pénteken, szombaton és vasárnap pedig apámnál voltam.
Apám házánál
volt egy hatalmas udvar, nagy kerttel.
A bátyámmal imádtunk a kukoricaföldön futkosni.
De anyámmal…
vele élni kicsit másabb volt.
Diplomás ápolóasszisztens volt, de mindig váltogatta az állásait.
Számomra egyértelműen, folyton a pénzzel küzdött.
Az volt az érzésem, apám boldogtalan
anyám életstílusa miatt, és végül elvett egy másik nőt.
Rávette apámat, hogy nála legyen a teljes felügyeleti jogunk.
Ha egy családban rosszra fordulnak a dolgok…
úgy gondolom…
az eljárások igen költségesek.
Anyám, aki csekkfüzetet sem használt próbálta kifizetni az ügyvédi díjakat,
és…
ez katasztrofális pénzügyi összeomláshoz vezetett.
Állandóan kilakoltattak.
VÉGSŐ ÉRTESÍTÉS KILAKOLTATÁSRÓL
HARMADIK ÉVFOLYAM DOLGOZATOK GAVIN A.
„Fogd a hátizsákod! Fogd, amit csak tudsz, most azonnal indulunk egy másik helyre!”
Minden ház valahogy rosszabb volt az előzőnél.
Végül már egy hotelben laktunk.
Apámnak alkoholproblémái voltak…
így ő végül a rehabon kötött ki, nagyjából ezzel egy időben.
Egyik nap aztán…
anyám eljött értünk…
És szólt, hogy hajléktalanszállóra kell költöznünk, még aznap.
Azt mondtam: „Úristen!”
Egy szempillantás alatt
történtek a dolgok, és minden széthullott.
Az, hogy hajléktalanszállóra kell menni, elég ijesztő volt.
Egy csomó ember aludt ott, sorban megszámozott ágyakban,
és az emeleten voltak azok a lakások, ahol a gyerekes családok lakhattak.
Anyám azt mondta: „Ne aggódjatok, csak egy hétvégére maradunk…
és a dolgok jobbra fordulnak.”
Nagyon kényelmetlenül…
és kínosan éreztem magam,
és nem csak egy hétvégére maradtunk. Nagyjából 11 hónapig voltunk ott.
Nem akartuk, hogy meglássák a buszból, hogy a szállóról jövünk ki.
Arrébb sétáltunk egy háztömbnyit a helyi parkolóba,
és ott kellett felvenniük minket.
Szégyelltem szegénynek, értéktelennek tűnni.
Az iskola egyfajta menekülés volt,
olyan hely, ahol önmagam lehetek, és ahol csak egy gyerek vagyok.
Nagyon jó voltam az iskolában.
Írtuk a szabványteszteket,
elvitték a kis tesztlapomat, és mindig az volt, hogy
az átlag ennyit ért el, Gavin meg ennyit…
…a standard teszten. És azt mondták: „Különleges vagy.”
GAVIN ÁTLAG
Emlékszem, egyszer valaki a szállón megnézte, és azt mondta:
„A francba, Gavin, okos kölyök vagy!” És idegeneknek is megmutatta.
Azt mondta: „Nézzétek ezt a kölyköt!” Én meg: „Hű, lehet, különleges vagyok!”
Aztán egyik este elhagytuk a hajléktalanszállót,
és összeköltöztünk anyámmal és a barátnőjével.
De ez egy bántalmazó kapcsolat volt.
Anyám elkezdett inni…
és nagyon harciassá vált. Fizikailag bántalmazta a barátnőjét.
A kapcsolatom anyámmal megromlott.
Végül apám kijött a rehabról, és Coloradóba ment.
Újra akarta építeni a kapcsolatát a bátyámmal és velem.
Kidolgozott egy tervet, amit évekkel később találtam meg.
A 15 ÉVES TERVEM
Tizenöt évre szóló terv volt,
KAPCSOLATI, DIÉTA ÉS FITNESZ CÉLOK
NYUGDÍJAZÁSI TERV
hogyan fejlessze a kapcsolatát a gyerekeivel.
KÖZELEBB KERÜLNI GAVINHEZ VELEM TÖLTI A NYARAT
Azt írta: „Tizenöt év múlva Gavin 22 lesz.” Most vagyok ennyi.
GAVIN LEDIPLOMÁZIK
Azt írta: „Remélem, addigra jó lesz a kapcsolatunk!”
Ez nagyon figyelmes és törődő volt…
de attól még, hogy ezt elismertem,
időbe telt megbocsátanom neki.
Ahogy intézte a dolgokat,
úgy éreztem, bízom benne, és a stabilitás forrásának láttam őt,
amire nagy szükségem volt.
A bátyám és én apámhoz költöztünk Coloradóba.
Azt gondoltam, sokkal jobbra fordul minden.
Egy ideig igen tisztességes munkája volt.
Ugyan nem voltunk jómódúak, de mindig volt étel az asztalon,
és rendszeresen étkeztem.
Életemben először friss gyümölcsöt és zöldséget ehettem.
Sok ilyen dolog oly sokáig nem volt meg az életemben.
Iskolába mentem, felső tagozatra.
Barátokat szereztem.
180 fokos fordulatot vettem.
Gavin odajött, és mesélt arról, hogyan történt,
hogy Nebraskából Coloradóba költözött, új iskolába jár, új gyerekek közé.
Egész ebéd alatt mellettem maradt.
Tudtam, hogy Gavin állandóan árnyékként fog követni.
Mindig szívesen meghallgatott, ha mondani szerettem volna valamit,
és nagyon jó hallgatóság volt.
Felismered, mikor valaki tényleg figyel rád,
abból, hogy jó kérdéseket tesz fel.
Közben azzal is viaskodtam, hogy meleg vagyok.
Apám vallásos ember volt, nagyon konzervatív,
focizott, és azt hiszem, a fiaitól is ezt várta volna.
Ha a melegekről beszélt, azt mondta, hogy ellenzi az ilyen életstílust.
Nem akartam elveszíteni a meglévő stabilitást,
és sokáig az volt a kérdés: „Hajlandó vagyok feladni a kényelmet,
vagy bujkálok?”
Natalie az első emberek egyike volt, akiknek elmondtam.
Leültettem, és azt mondtam: „Mondanom kell valamit.”
Ahogy készültem, hogy elmondjam, arra gondoltam: „Miért mondom el neki?”
„Nem fogja furcsának tartani, hogy elmondom neki, hogy meleg vagyok?”
Ő pedig megköszönte, hogy elmondtam. Nagyon sokat jelentett neki.
Egy tanár az iskolából azt mondja neked, hogy rendben lévő annak lenni, aki vagy.
„Ez nem gond, és én büszke vagyok rád.”
Nagyon sokat jelentett.
Akkoriban apámmal kezdett valahogy…
feszültebbé válni a kapcsolatunk.
Egyik nap vitáztunk, és azt mondta: „Tudom, hogy ki vagy, és ez nem te vagy!”
Azt mondtam: „Nem is ismersz valójában!”
Nem akartam személyesen elmondani, ezért éjjel, mikor elment lefeküdni,
és biztos voltam benne, hogy már alszik, küldtem neki egy SMS-t,
amiben hosszan leírtam
gyakorlatilag a teljes sztorit, és elmondtam, hogy meleg vagyok.
Aztán felkeltünk, és volt egy nagyon kínos beszélgetésünk,
mikor azt mondta…
„Lehet, ez csak egy átmeneti fázis.”
Azt hiszem, igazából nem akarta elhinni, hogy meleg fia van.
„Mindenkinek el akarod mondani? El kell mondanod?
Mindenképp… mindenképp be kell vallanod?”
Innentől a dolgok apámmal furává és kínossá váltak.
Nem igazán értett meg engem.
Egyszer azt mondta, hogy úgy érzi, egy idegen él a házában.
Eltávolodtunk, és a közös élményeink száma is rohamosan csökkent.
Depresszióval, szorongással kezdtem küzdeni.
Mindezek a múltamból eredtek,
és nem voltam mindig is tudatában annak, hogy nem normális dolog szorongani.
Hogy nem kell olyan életet élni, ami csupa szorongás.
Rájöttem, hogy a mentális problémáim miatt segítségre van szükségem,
és teljesen rendjén való, hogy beszéljek valakivel.
A terápia valószínűleg életem legjobb döntése volt.
A terapeuta, akivel találkoznom kellett, a suliban rendelt.
Végre sikerült megértenem, mennyire magamba fojtottam sok problémát,
amit a felnőtté válás során éreztem.
Mert nem ismertem fel, milyen nagy hatással van ez az életemre,
a másokkal való kapcsolataimra, és arra, ahogy magamat látom.
A terápia segített ezt kibontani, megérteni a védekező mechanizmusokat,
és hogy semmi nem ad olyan erőt, mint a futás.
Terápiás hatású, átható…
boldoggá tesz, utána hazamegyek,
és úgy érzem, elbírok az élet gondjaival.
Apám egészségügyi problémái kezdtek elhatalmasodni.
Cukorbetegséggel küzdött.
Folyton szédült, és kezdte elveszíteni a látását.
Orvosokhoz járt, aztán annyira beteg lett, hogy már dolgozni sem tudott,
és így már nem tudta fizetni a számlákat.
Közben pedig büszke volt arra, hogy nem vett igénybe állami segélyt,
amire nagy szükségünk lett volna.
Újra elkezdett inni.
Emlékszem, folyamatosan éhes voltam.
Azt hiszem, az iskola ezalatt az időszak alatt is menedék volt számomra.
Natalie volt az, aki valahogy segített megértenem,
kaphatok ösztöndíjat. Jól megy az iskola,
az emberek pedig kifizetik, hogy suliba járhassak.
Semmit nem tudott tenni azért, hogy az apja helyzete megváltozzon.
Sokat beszélgettünk arról, mi is az ő dolga.
Arra, hogy megismerje a benne rejlő lehetőségeket,
csak a gimnázium után kerülhet sor.
Első év végére kezdtem rájönni,
hogy az ránthat ki a szegénységből, ha továbbtanulok.
ÁPOLÓ LESZEK
A végzős évem előtti nyáron több munkát is vállaltam egyszerre,
és kezdtem félrerakni annyi pénzt, amennyit csak tudtam.
Teljes munkaidő volt,
és nem volt elég, hogy kifizessem a számlákat. Úsztunk az adósságban.
A suli kezdete előtt, leültettem apámat, és azt mondtam neki:
„Kiszámoltam. Nem jön össze.”
„Abba kellene hagynom a gimit, mert nincs pénz.”
„Ez az egyetlen megoldás, tudod, ugye?”
Ő meg azt mondta: „Ne aggódj emiatt, jó?
Az apád vagyok. Nekem kell a pénzügyek
és a költségvetés miatt aggódnom, majd megoldjuk.”
„Menni fog! Tedd amit kell, fejezd be a gimnáziumot!”
Így aztán két állást felmondtam.
Azt mondtam, az iskola az, amit valójában csinálnom kell.
CCHS DIÁKTANÁCS 2014-2015
Mennem kell tovább, mindegy, mi történik.
A dolgok széthullottak körülöttem.
Ha nem jutok be egy jó iskolába, ha nem kapok ösztöndíjat,
nem azért lesz, mert nem próbáltam meg.
Így a végzős évem elején elkezdtem egyetemekre jelentkezni.
Álmom az volt, hogy New Yorkba költözöm, és egy New York-i suliba járok.
Megírtam a felvételi esszémet. Arról írtam, úgy érzem,
hogy bizonyítanom kell magamnak, és a közösségemnek.
Szabadulni akartam a nemzedékről nemzedékre öröklődő szegénységből.
Nem hiszem, hogy bárki valóban értette,
mi folyik nálunk otthon, és nem hiszem, hogy valaha tudatában voltam,
apám mennyire beteg.
Egy nap aztán, apám olyasmit mondott, hogy:
„A lényeg, hogy gyere haza este!
Reményt ad, ha itt vagy körülöttem.”
Letudtam egy vizsgát a suliban, mentem haza, hogy ránézzek apámra…
15:45 körül értem haza…
és ott találtam holtan.
És ez olyan…
lesújtó volt.
NAGY APA
Apám meghalt.
És nem tudtam, mi fog velem történni.
Senki nem képes igazán megérteni.
Hívtam a bátyámat,
és ő levette a vállamról a családtagok értesítésének terhét,
én egyszerűen sokkot kaptam. Úgy értem, tényleg ki voltam ütve.
Nem számítottam erre.
A halottkém azt kérdezte:
„Hány éves vagy?” Én meg: „Tizennyolc.” Közben egy hónapja töltöttem csak be.
Becsukta a notebookját, és azt mondta: „Sajnálom!”
És ennyi volt. Kérdeztem tőle: „Mit csináljak?”
És azt mondta: „Bármit csinálhatsz, bárhova mehetsz.”
Úgy éreztem magam…
mint akit…
kibillentettek a saját életéből.
És minden szempontból kirángatták a valóságba.
Még mindig gimis voltam. Azt mondtam: „Hova menjek,
ha senki nincs, aki megmondja nekem, merre?”
Már sínen voltam,
úgy éreztem, közel vagyok a célomhoz,
ami az volt, hogy egyetemre megyek.
Tényleg úgy tekintettem erre, hogy ez vezet valahová,
és ad majd egy lökést az életemben. És most eltűnt alólam a sín.
De nagyon sok ember jött, hogy elkapjon.
Az a túláradó segítség, amit a diákoktól,
és tanároktól kaptam. Annyian törődtek velem.
Az egész közösségem körém gyűlt, és sokan nagyon segítőkészek voltak…
KAJAFUVAR GAVINNEK
…és kajafuvart indítottak…
SZERETÜNK GAVIN!
…és hetente háromszor ételt készítettek nekem.
Emlékszem, mondták: „Bármire is van szükséged.
Ha csak beszélgetnél. Ha sírnál, vagy bármi.”
Osztályelsőként érettségiztem,
köszönhetően azoknak, akik ott voltak nekem.
Felvettek az egyetemre, ahova menni akartam, teljes ösztöndíjjal,
és ez egyszerűen őrület volt.
Sírtam, mikor megkaptam a pénzügyi segélyt, amire szükségem volt.
Voltak gyászos pillanataim, amikor mellbe vágott,
hogy nincs itt apám, és nem fogja megtudni,
hogy megérte, mivel egyetemre megyek, és remélhetőleg minden rendben lesz.
Azt mondogatta: „Ha elveszted is a lábad alól a talajt,
mindig van út.”
És most itt tartok,
szó szerint a segítségnek köszönhetően, amit kaptam.
Gondolok arra a több száz emberre, akik támogattak
az elmúlt hat évben, de főleg az elmúlt hat hónapban.
Köszönjük mindazoknak, akik támogatnak minket
ebben a zűrzavaros életszakaszban, amit felnőtté válásnak hívnak.
Remélem eszedbe jut mennyit érsz, és hogy elég erős vagy, hogy elérj bármit,
amit igazán akarsz.
A létezés része,
hogy meg kell értenünk, az élet nehéz.
Fáradt vagy, padlón vagy, és szeretnél egy kis szünetet.
Ilyenkor nehéz folytatni, de az választja el a sikert
a kudarctól, hogy tovább tudsz-e lépni.
Bátorságra van szükség ahhoz, hogy felállj, és tovább menj.
Nem könnyű.
Mindig azt válaszd, hogy tovább mész!
Köszönöm.
Megcsináltuk!
Annyira kész voltam.
Ez volt amiért dolgoztam, amire vártam.
Otthagytam az állásom, felmondtam a lakást, ahol laktam,
és New Yorkba költöztem.
Látva apám milyen beteg volt, és hogy a családom
hogyan küzdött az egészségügyi rendszerrel általában…
úgy éreztem, valamit tennem kellene.
Azt mondtam: „Ha ápoló leszek, a családban
senkinek sem kell majd aggódnia, hogyan lesz ellátva,
vagy hogy mi történik vele.”
Azt mondják, álmodj nagyot, fényeset, és megváltoztatod a világot.
Úgy állok az ápolói szakmámhoz, hogy:
„Ha egy ember életét is megváltoztatom, megváltoztatom a világot.”
Beleszülethetsz egy olyan szituációba, ami felett nincs irányításod,
és bár semmi rosszat nem tettél,
szégyelled, ahol vagy.
Csak egy gyerek voltam. És most visszanézve,
úgy gondolom, nem volt miért szégyenkeznem.
És ennyi, azt hiszem.
Azzal a felvetéssel indítottuk ezt a találkozót,
hogy segít-e, ha megosztjuk a történeteinket.
Segít, ha meghallgatod más emberek történeteit?
Nem tudtuk, mi fog történni.
Csak szerettük volna elmesélni, milyen fiatalnak lenni,
de szeretném tőletek hallani, milyen élmény volt.
Őszintén, ez volt a legszürreálisabb élményem valaha is.
Bevallom, nagyon ideges voltam.
Ez nagyon új volt nekem, de míg a mások történeteit hallgattuk,
mindannyian átéreztük, és csaknem az övéikkel egyforma érzéseink voltak.
Nem fogok hazudni, nagyon meg voltam ijedve.
Féltem, azt mondtam: „ne legyek már én a TV-ben”, és…
Nem, de tényleg, megmutatni magam az egész világ előtt,
mivel olyan szégyen volt bennem, és szégyelltem
lecsupaszítani magam, nem csak előttetek, srácok,
de mindenki előtt, aki ezt nézi, nagyon ijesztő volt.
De amire rájöttem, amíg itt ültem, és hallgattam magamat és titeket is,
hogy a szégyen olyan, mint az összegyűlt víztócsa,
ahogy egyre többet beszéltem, és figyeltem rátok, szimplán lepergett.
A felnőtté válásnak van olyan része, ami általános.
Mindannyian keressük a kapcsolatot, az irányt, a szerelmet, a fejlődést.
Sokat gondolkozom, vajon milyen lenne, ha egy szégyen nélküli világban élnénk?
„Milyen lenne olyan világban,
ahol a gyerekek nem utálni tanulnák meg magukat először,
hanem kitartanának a szeretet mellett?”
Egy dolog, amit most ebből merítek, az a sok remény.
Sok remény.
Alig várom, hogy mindenki lásson minden epizódot,
mert olyan emberekhez fog szólni, akik nem transzok, így van?
Az én epizódom nem csak a transz emberekhez szól.
Minden egyes embernek van tanulnivalója.
Mindannyiunknak különböző gondjai-bajai vannak,
de ettől még a tapasztalataink nem lesznek kevésbé valósak.
Nem kell leértékelned az érzéseidet,
csak mert kevés előjogod van.
Mindannyiunknak kevés van.
Ez nem csak arról szól, hogy az emberek a bajaikat
kiteregetik. Éri olyan kritika
a költészet világát, hogy az emberek kiállnak,
elmondják a traumáikat, és tapsot kapnak, ez nem egészséges.
De ezek lépések sok esetben a gyógyuláshoz, tudod?
A kedvencem ebben a projektben,
ahol a felnőtté válás kerül terítékre, hogy nem végződik szomorúan.
- És ez nagyon fontos… - Igen.
- …hogy rávilágítsunk… - Igen.
…és megmutassuk, hogy ezeknek a sztoriknak nem kell szomorúan végződnie,
és egyikőnk számára sem végződött szomorúan.
Megteremtettük ezeket a kapcsolatokat, ami általában
hosszú időt vesz igénybe,
mert nagyon magunkra vagyunk utalva.
Nagyon felszabadító érzés tudni, hogy nem vagyok egyedül,
és éreztem, hogy hatalmas megkönnyebbülés söpört végig rajtam mikor
az emberek felpattantak, vagy odajöttek
miután beszéltem, és azt mondták: „Együtt éreztem azzal, amit mondtál.”
Azt mondtam: „Köszönöm.” Tudod?
Azt hiszem mindannyian azért csináltuk, mert szeretnénk, ha az emberek megnéznék,
és ugyanaz a megkönnyebbülés söpörne végig rajtuk:
„Nem is hiszem el, hogy mással is ez volt, azt hittem, hogy én vagyok az egyetlen,
aki valaha így érzett.”
- Örülök, hogy találkoztunk, srácok! - Igen, nagyon király volt!
Köszönöm!
Csoportos ölelés!
A felnőtté válás annyira összetett.
A felnőtté válás kiszámíthatatlan.
A felnőtté válás viharos élmény.
A felnőtté válás zűrös.
Rájössz, hogy bár tudod ki vagy, nem tudod, hogy kivé fogsz válni.
A felnőtté válás tiltakozás.
A felnőtté válás engedély a kudarcra.
Szörnyű, nehéz.
A felnőtté válás magányos, de körülötted mindenki más ugyanúgy átéli.
Sosem tudhatod, az élet mit zúdít rád.
Annyi mindent megtanulsz magadról, és hogy ki is akarsz lenni.
Rájössz, hogy a világ nem körülötted forog,
de a vágyaid akkor is fontosak.
Hogy nem vagy olyan egyedül a világban, mint ahogy érzed.
Ezért fontos, hogy találj egy közösséget.
A felnőtté válás kötelező, de túl leszel rajta.
A feliratot fordította: Mariann Berkiné Marsi