Oppveksten er så mange ting.
Oppveksten er uforutsigbar.
Oppveksten kan endre verden.
INGEN RETTFERDIGHET INGEN FRED
Oppveksten var…
IKKE DREP OSS!
Vi har makten og ansvaret.
HVITE HUS
Vi skal høres.
-Oppveksten er… -Voldsom.
-Klein. -Forvirrende.
-Rotete. -Vakker.
Obligatorisk.
Vi klarte det!
10 HISTORIER
OM MOTET
TIL Å VÆRE DEG SELV
Da jeg var et barn, bodde i Nebraska og sov på en sofa,
tenkte jeg bare at dette er livet mitt.
Vi flyttet alltid fra sted til sted, etterlot alt.
Alltid bekymret for hva
som skulle skje.
Jeg ville bare flykte fra den syklusen av fattigdom.
Jeg håper at historien min når folk
som er et sted og vil være et annet sted.
Det vil være ting i livet som skjer…
men det er alltid den andre siden.
Atten Alfa, andre tagning.
KULTURHUS - 23.98
Kjør? Okei. Først, takk alle sammen, for at dere deler historiene deres.
Dette har vært utrolig, dere er alle så inspirerende,
og takk for at dere hører på min. Jeg skal ikke gråte allerede.
Det går bra.
Jeg heter Gavin. Jeg er 22. Jeg er sykepleier.
Jeg vokste opp i Nebraska og Colorado.
Gavin har alltid de ivrige øynene.
Jeg sa før at han var vettskremt.
Han var ikke vettskremt, han bare lyttet, men…
NATALIE GAVINS RÅDGIVER
…tok virkelig inn hva du sa.
Han kom fra en ustabil situasjon og jeg visste at livet hans kunne gå
en vei eller den andre.
Jeg husker historier
som jeg aldri klarte å forstå inntil nylig.
Mitt tidligste minne, som er, jeg var i Nebraska.
Jeg spiste havregrøt
og jeg husker at moren min kommer ned og sier:
"Gavin, vi skal dra."
Det neste jeg husker er i bilen.
Broren min er ved siden av meg i baksetet.
Og mor, som kjører. En sigarett i en hånd,
telefonen i den andre,
hun styrer med kneet sitt og vi er på rømmen.
Og hvis du spurte faren min,
ville han si at hun kidnappet oss
og tok oss vekk fra ham. Og spør du moren min,
ville hun si at hun reddet oss, og jeg tror at den spenningen
preget begynnelsen av livet mitt.
Kort tid etter, endte de opp med å skilles.
Så, i den første delen av livet mitt kommer alle minnene fra Nebraska,
med en ordning der jeg var
hos mor fra mandag til torsdag
og hos far fredag, lørdag, søndag.
Og hos faren min
hadde vi en enorm bakgård med en stor hage.
Broren min og jeg pleide å elske å løpe i maisåkrene.
Og moren min…
å bo med henne var litt annerledes.
Hun var utdannet pleieassistent, men byttet alltid jobber.
Problemet hennes med penger, spesielt, var veldig, veldig åpenbart for meg.
Jeg fikk følelsen av at faren min mislikte
mors livsstil, og til slutt giftet far seg med en annen dame.
Hun overtalte ham til å be om foreldreansvaret for broren min og meg.
Ting ble veldig vanskelig i familielivet…
og jeg tror at…
prisen for den prosessen er veldig dyr.
Mor, som slet med penger,
prøvde å balansere advokathonorarer
og…
det førte til en veldig katastrofal økonomisk kollaps.
Vi ble kastet ut.
SISTE VARSEL OM UTKASTELSE
3. KLASSE KOMPOSISJONER
"Ta med sekken, det du kan,
"vi drar til et annet sted nå."
Hvert hus ble verre enn det forrige.
Til slutt var vi på hotell.
Far slet litt med alkoholisme…
så han endte opp med å dra på rehab på omtrent samme tid…
og en dag…
kom moren min for å hente oss…
og sa: "Vi flytter til et hospits…
"i dag."
Jeg tenkte: "Herregud."
På kun et øyeblikk
skjedde alt dette og alt falt fra hverandre.
Å måtte dra til hospitset var ganske skummelt.
Mange folk sov i nummererte senger på linje
og oppe var det leiligheter der
barn med familier kunne bo.
Hun sa: "Ikke bekymre dere,
"vi er her en helg og…
"ting blir bedre fra nå."
Jeg følte meg veldig, veldig malplassert…
og veldig, veldig ukomfortabel
og vi var ikke der en helg. Vi var der i rundt 11 måneder.
Vi ville ikke bli sett gå på bussen
ut fra hospitset.
Vi gikk opp gata til en lokal parkeringsplass
og der hentet de oss.
Jeg skammet meg over å føle at jeg hadde mindre eller var mindre verdt.
Skolen var en slags flukt
og det var et sted hvor jeg kunne være meg selv og et barn.
Jeg var flink på skolen.
Vi tok alltid tester
og de tok diagrammet mitt og det hadde liksom,
gjennomsnitt her, Gavin var her…
…på den standardiserte testen. De sa: "Du er ganske spesiell."
GAVIN GJENNOMSNITT
Jeg husker at noen på hospitset så på det og hun sa:
"Fy søren, Gavin, du er en smart unge." Og hun viste det til fremmede.
Hun sa: "Se på denne ungen." Jeg tenkte, "Wow, kanskje jeg er spesiell."
Og så, en kveld, forlot vi hospitset
og flyttet inn med moren min og kjæresten hennes.
Men det var et voldelig forhold.
Moren min begynte å drikke…
og hun ble veldig krigersk. Hun sloss fysisk mot kjæresten sin.
Forholdet mitt med moren min forverret seg.
Faren min kom ut av rehab og dro til Colorado.
Og til slutt ville han bygge opp forholdet med broren min og meg.
Og han laget en plan som jeg fant noen år senere.
MIN 15-ÅRIGE LIVSPLAN
Det var en 15-årig plan…
FORHOLD KOST + TRENING
PENSJONSPLAN
…for å utvikle et forhold til barna.
KONTAKT GAVIN SOMMERE HOS MEG
Han sa: "Om 15 år er Gavin 22," altså nå.
GAVIN UTEKSAMINERES
"Håper vi har et godt forhold før da."
Det var ekstremt omtenksomt, ekstremt gjennomtenkt…
og bare at det anerkjente
at tilgivelse kan ta tid.
Jeg synes han håndterte det på en måte som
fikk meg til å føle at jeg stolte på ham, og han virket som en stabil kilde
som jeg lengtet etter.
Så, broren min og jeg flyttet til Colorado med faren min.
Jeg trodde at alt skulle bli mye bedre.
Og en stund hadde han en veldig respektabel jobb.
Vi var definitivt ikke rike, men vi hadde mat på bordet
og jeg spiste jevnlig.
Jeg spiste fersk frukt, ferske grønnsaker for første gang.
Alle disse tingene som jeg ikke hadde hatt på så lenge.
Jeg gikk på skolen. Det var ungdomsskolen på dette punktet.
Jeg fikk venner.
Det var som en komplett 180.
Gavin kom og snakket om hvordan overgangen hans var,
å flytte fra Nebraska til Colorado og å være på en ny skole med nye folk.
Han forlot aldri min side i lunsjen.
Jeg visste at jeg alltid ville ha Gavin som min skygge.
Jeg tror hun alltid var villig til å lytte til alt jeg hadde å si
og hun var en veldig god lytter.
Du vet når noen virkelig lytter fordi…
hun stilte veldig gode spørsmål.
Og på samme tid, hanskes jeg med å være homofil.
Faren min var en religiøs mann, veldig konservativ
og spilte fotball, og du vet,
jeg tror han ville det samme for sønnene sine.
Og han sa ting om homofile, sa at han var uenig med den livsstilen.
Jeg ville ikke miste stabiliteten jeg hadde
og lenge var spørsmålet, "Er jeg villig til å bytte den komforten
"for å være i skapet?"
Den første jeg sa det til var Natalie.
Vi satte oss ned og jeg sa, "Jeg må si noe."
Mens jeg skulle si det, tenkte jeg, "Hvorfor sier jeg det til henne?"
"Vil hun tenke at det er rart at jeg sier at jeg er homofil?"
Og hun sa: "Takk for at du fortalte det,
"det betyr mye."
At en lærer på skolen sier at det er greit å være den du er.
"Det betyr ingenting, og jeg er stolt av deg."
Det betød mye.
Rundt den tiden, begynte faren min og jeg å…
ikke være helt enige.
En dag diskuterte vi litt, og han sa:
"Jeg vet hvem du er og dette er ikke deg."
Og jeg sa: "Du kjenner meg faktisk ikke."
Jeg skulle ikke si det til ansiktet hans, så den kvelden da han la seg,
og jeg var sikker på at han sov, sendte jeg ham en melding
og det var en veldig lang melding,
en historie egentlig, og fortalte at jeg var homofil.
Og våknet opp og hadde en ganske keitete samtale
der han sa…
"Kanskje dette er en fase."
Jeg tror han ikke ville tro på at han hadde en homofil sønn.
"Vil du fortelle alle det? Må alle vite det?
"Må dette bety… må du 'komme ut'"?
Fra da av ble det rart med far
og ganske kleint.
Han forsto meg ikke.
En gang sa han at det føltes som en fremmed bodde i huset hans.
Vi vokste fra hverandre, tror jeg, og hadde ikke mye til felles.
Jeg begynte å bli deprimert og fikk angst.
Alt det kom opp fra fortiden min
og jeg var ikke alltid klar over at det ikke var normalt å slite,
ikke sant? Du må ikke leve et liv som er fult av vansker.
Å anerkjenne at jeg kanskje trenger hjelp med psykiske problemer
og det er greit å snakke med noen.
Terapi var nok den beste beslutningen jeg har tatt.
Psykologen jeg fikk var på skolen.
Jeg kunne lære hvordan jeg internaliserte mange av problemene
jeg følte jeg hadde i oppveksten.
Fordi jeg ikke innså hvor mye av livet mitt det påvirket
og forhold med folk og hvordan jeg så meg selv.
Terapi hjalp meg med å pakke det ut og lære metoder for å takle det,
og det er nesten ingenting som er mer styrkende enn å løpe.
Det er veldig terapeutisk og mektig…
jeg er glad, så drar jeg
og føler at jeg kan takle livets problemer.
Faren min sine helseproblemer begynte å utvikle seg.
Han slet med diabetes.
Han begynte å bli svimmel og så begynte han å miste synet.
Han dro ofte til legen og begynte å bli veldig syk,
til han ikke kunne jobbe
og på grunn av det, kan man ikke betale regningen.
Og han var også stolt over at han ikke skulle ha statlig bistand
som vi desperat trengte.
Han begynte å drikke for å takle det.
Og jeg husker at jeg var sulten hele tiden.
Skolen fortsatte å være en tilflukt gjennom den perioden også.
Natalie var en som hjalp meg med å forstå,
du kan få stipend. Du kan gjøre det bra på skolen
og folk vil betale for utdanningen din.
Det var ingenting han kunne gjøre for å endre farens situasjon.
Vi snakket om
du vet, alle tingene han hadde på gang.
For at han skulle se potensialet sitt,
det kommer til å bli noe etter ungdomsskolen.
Så, i slutten av junior-året, begynte jeg å innse
at utdanning var sjansen ut av fattigdom.
JEG BLIR SYKEPLEIER
Sommeren før sisteåret tok jeg flere jobber
og sparte alle pengene jeg kunne.
Jeg jobbet fulltid
og det var ikke… jeg betalte ikke alle regningene våre. Vi samlet opp gjeld.
Rett før skolen begynte, satte jeg meg med far og sa til ham:
"Jeg har regnet på det. Det går ikke opp."
"Jeg må kanskje droppe ut av skolen fordi det ikke er penger.
"Du vet vi ikke har et valg?"
Og han sa: "Ikke tenk på det, sant?
"Jeg er faren din. Jeg tar meg av økonomien
"og budsjettet og vi får det til å fungere.
"Du klarer det. Du skal gjøre hva enn det krever for
"å fullføre skolen."
Så, jeg sluttet i to av jobbene.
Jeg tenkte at skole var det jeg måtte gjøre.
CCHS ELEVRÅD 2014-2015
Jeg må fortsette,
uansett hva. Ting smuldret opp rundt meg.
Hvis jeg ikke kommer inn på en god skole, hvis jeg ikke får høyskolen dekket,
har jeg i alle fall prøvd.
Så, i begynnelsen av sisteåret begynte jeg å søke på høyskoler.
Jeg hadde en drøm om å flytte til New York City og gå på skole der.
Så, jeg skrev søknads-essayet mitt til studieopptak. Jeg skrev om at jeg
følte at jeg måtte bevise noe for meg selv og samfunnet mitt.
Jeg ville også flykte fra den generasjonen av fattigdom.
Jeg tror ikke at noen kan forstå
hva som foregikk hjemme og jeg var nok ikke klar over
hvor syk han egentlig var.
Og en dag sa faren min noe som:
"Bare pass på at du kommer hjem i kveld."
"Det gir meg håp at du fortsatt er her."
Tok en prøve på skolen, dro hjem for å se til ham…
kom dit rundt klokken 15:45…
og jeg bare fant ham, og han hadde dødd.
Og, ja, så det var veldig…
veldig overveldende.
STORE PAPPA
Faren min døde.
Hva skulle skje med meg?
Nei… Og ingen kan virkelig forstå det.
Og jeg ringte broren min
og han tok på seg å ringe alle familiemedlemmene våre
fordi… jeg var i sjokk. Jeg mener, jeg var virkelig i sjokk.
Jeg så det ikke komme.
Og rettslegen spurte:
"Hvor gammel er du?" Og jeg sa, "Jeg er 18." Jeg hadde vært 18 i en måned.
Han lukket notatboken og sa: "Jeg er lei for det."
Og det var det. Jeg spurte: "Hva gjør jeg?"
Og han sa: "Du kan gjøre hva som helst."
Og jeg følte meg…
så…
forskjøvet fra livet mitt.
Og løsgjort fra virkeligheten på så mange måter.
Jeg gikk fortsatt på ungdomsskolen. "Hvor går jeg
"når ingen forteller meg hvor jeg skal gå?"
Det var som jeg løp på en plattform
og jeg følte at jeg var nær målet,
som var å gå på høyskole.
Jeg så det som noe som kunne ta meg et sted
og gi meg en sjanse i livet. Og plattformen falt.
Men det var så mange som tok meg imot.
Bare den strømmende støtten som jeg fikk fra elever,
fra lærere. Folk som var så bekymret.
Hele samfunnet mitt samlet seg rundt meg og jeg hadde så mange
som var veldig støttende…
MATLEVERING TIL GAVIN
…og startet å levere mat…
JUAN - CALZONE ELSKER DEG!
…og laget mat tre kvelder i uka.
Jeg sa: "Hva enn du trenger.
"Hvis du trenger å snakke. Hvis du trenger å gråte, bare hva enn du trenger."
Og jeg uteksaminerte i toppen av klassen,
på grunn av alle de som var der for meg.
Og jeg kom inn på høyskolen jeg ville på et fullt stipend,
som var sykt.
Jeg mener, jeg gråt når jeg fikk den økonomiske støtten jeg trengte.
Jeg hadde øyeblikk i sorg hvor det traff meg at
far ikke er her og han ikke fikk vite
at alt var verdt det og jeg går på høyskolen nå
og det ordner seg.
Hans vilje til å si "Selv når plattformen faller
"bak deg, er det alltid en vei."
Jeg står her nå
bokstavelig talt på grunn av støtten som jeg fikk.
Jeg kan tenke på hundrevis av folk som har stilt opp
i de siste seks årene og spesifikt de siste seks månedene.
Takk for at dere stiller opp for oss alle
i denne rotete opplevelsen som kalles oppveksten.
Jeg håper at dere husker hva dere er verdt og makten deres til å oppnå hva enn
dere virkelig vil.
En del av å leve i denne eksistensen er nødvendigheten av
å forstå at livet er vanskelig.
Du er sliten, du er nedslått og vil bare ha en pause.
Det er da det er vanskelig å fortsette, men det er det som skiller suksess
fra å mislykkes, evnen til å fortsette.
Det krever mot å stå opp igjen og fortsette fremover.
Det er ikke enkelt.
Velg alltid å fortsette.
Takk.
Vi klarte det!
Juhu!
Jeg var så klar,
dette hadde jeg jobbet for og ventet på.
Så, jeg sluttet i jobben min. Jeg ryddet ut av leiligheten jeg bodde i
og flyttet til New York City.
Å se faren min så syk og hvordan familien min slet
med å hanskes med helsetjenesten bare generelt…
fikk meg til å føle at jeg kunne gjøre noe med det.
Jeg tenkte: "Blir jeg sykepleier, vil ingen i familien
"måtte lure på hvordan de tar vare på seg selv. Eller hva som
"skjer med kroppen deres."
De sier, drøm stort, smart og endre verden.
Og jeg tilnærmer meg sykepleieryrket, i alle fall nå,
som "hvis du endrer en persons liv, endrer du verden."
Du kan være født inn i en situasjon som du ikke har kontroll over
og at du kan gjøre ingenting galt
og ende opp med å skamme deg så mye over hvor du er.
Jeg var bare et barn. Jeg ser på det nå og tenker om meg selv
at det var ingenting å skamme seg over.
Og det var nok det.
Vi startet denne, denne samlingen med spørsmålet,
hjelper det å dele historien din?
Hjelper det å høre en annen person sin historie?
Vi visste ikke hva som ville skje.
Vi ville bare fortelle historien om hvordan det er å være ung,
men jeg vil høre fra dere hvordan denne opplevelsen var.
Det var helt ærlig den mest surrealistiske opplevelsen noensinne.
Jeg skal innrømme at jeg hadde mye nerver.
Og det var veldig nytt for meg, men å høre så mange andre historier,
vi alle resonnerte og hadde nesten de samme følelsene.
Helt ærlig, jeg var så redd.
Jeg var så redd, jeg tenkte: "jeg kan ikke være på TV," og…
Nei, seriøst, og å eksponere meg selv til hele verden,
men fordi jeg bar på mye skam og den skammen for å kunne
åpne deg, ikke foran dere,
men for alle som skal se dette, er veldig skummelt.
Men noe jeg innså mens jeg lyttet til meg selv
og til dere alle
er at skam er bare som vanndammer
og jo mer jeg snakket og hører dere,
rullet det bare av.
Det er ting med oppveksten som er universelle.
Vi alle ser etter kontakt, ledelse, kjærlighet, utvikling.
Jeg tenker hele tiden: "Hvordan hadde det vært…
"å leve i en verden uten skam? Hvis…
"Hvordan hadde det vært
"i en verden hvor barn ikke lærer å hate seg selv,
"men vi ble hos den kjærligheten?"
En ting jeg tar med meg fra dette er mye håp.
Mye håp.
Jeg kan ikke vente på at alle skal se hver av episodene
fordi det vil snakke til folk som ikke er trans, ikke sant?
Episoden er ikke kun for folk som er trans.
Det er noe for å lære for alle sammen.
Vi har hatt våre tester og prøvelser,
men det gjør ikke erfaringene våre mindre gyldige.
Det er ingen grunn til å redusere følelsene dine fordi
du har noen privilegier.
Alle har noen privilegier.
Det er ikke bare folk som legger traumer
på bordet. Og det er en kritikk
som poesiverden har, liksom at, er folk bare ute her
og viser traumer og får applaus? Det er usunt.
Men dette er steg for hvordan du kan
bli frisk i noen tilfeller.
Min favoritt ting med dette prosjektet etter
mangel på representasjon i oppveksten, er at det ikke har en trist slutt.
-Jeg tror det er viktig… -Ja.
-…å projisere… -Ja.
…og å vise at historier som disse ikke må ha en trist slutt,
og de endte ikke trist for oss.
Vi har knyttet bånd som vanligvis tar
veldig, veldig lang tid å skape, fordi vi tvinges
til å være usedvanlig personlige.
Jeg tror det er veldig liberaliserende å vite at du ikke er alene
og jeg følte en stor følelse av lettelse skylle over meg da
folk knipset for meg eller kom bort
etter jeg hadde snakket og sa: "Jeg relaterte så mye til det du sa."
Og jeg bare, "Takk."
Jeg tror at vi alle gjorde dette fordi jeg vil at folk skal se det
og føle den lettelsen skylle over dem
"Jeg kan ikke tro at noen gjorde det, jeg trodde jeg var alene
"om å føle det."
-Jeg er så glad jeg møtte dere. -Ja. Dette har vært så kult.
Takk.
Gruppeklem!
Oppveksten er så mange ting.
Oppveksten er uforutsigbar.
Oppveksten er en voldsom opplevelse.
Oppveksten er rotete.
Å innse at selv om du vet hvem du er, vet du ikke hvem du blir.
Oppveksten er en protest.
Oppveksten er å mislykkes.
Det er pinlig, vanskelig.
Oppveksten kan føles ensom, men alle andre rundt deg gjør det også.
Du vet aldri hva livet gir.
Du lærer mye om deg selv og hvem du vil være.
Å innse at verden ikke dreier seg rundt deg,
men at behovene dine er viktige.
At du ikke er så alene i verden likevel.
Så, det er viktig å finne et samfunn.
Oppveksten er obligatorisk, men du kommer gjennom den.
Tekst: Maren Næss