Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
E șansa de a schimba lumea.
FĂRĂ SĂRĂCIE MENSTRUALĂ
Maturizarea a fost…
NU NE MAI UCIDEȚI!
Avem puterea și obligația…
CASA ALBĂ WASHINGTON
Merităm să fim auziți.
- Maturizarea este… - Tumultuoasă.
- Jenantă. - Derutantă.
- Haotică. - Frumoasă.
Obligatorie.
Am reușit!
ZECE POVEȘTI
DESPRE CURAJUL
DE A FI TU ÎNSUȚI
DEVENIND ADULT
Când eram copil, trăind în Nebraska și dormind pe o canapea,
credeam că asta e viața mea.
Ne mutam tot timpul, lăsând totul în urma noastră.
Ne făceam tot timpul griji
pentru viitor.
Eu îmi doream să ies din acest ciclu de sărăcie.
Sper ca povestea mea să ajungă la oameni
care își doresc să ajungă altundeva decât unde sunt acum.
În viața ta se vor întâmpla lucruri…
dar mereu va exista și cealaltă parte.
Optsprezece Alfa, dubla doi!
CASA DE CULTURĂ BERNARDO
Gata? Mai întâi, vă mulțumesc tuturor că vă spuneți povestea.
Pentru mine este incredibil și sunteți o sursă de inspirație.
Vă mulțumesc că o ascultați pe a mea. Mă abțin să nu plâng!
Nu-i nimic.
Mă numesc Gavin. Am 22 de ani și sunt asistent medical.
Am crescut în Nebraska și Colorado.
Gavin a avut mereu ochi înflăcărați.
Îi ziceam că e o căprioară speriată.
Dar nu era deloc speriat, el asculta cu atenție…
CONSILIER DE ORIENTARE
…asimilând ce îi spuneai.
Acasă avea o situație instabilă și știam că viața lui o poate lua
în orice direcție.
Am amintiri ale unor povești
pe care nu am putut să le înțeleg niciodată, până recent.
Cea mai veche amintire e când eram în Nebraska,
mâncam cereale de ovăz,
când mama a coborât de la etaj și mi-a spus:
„Gavin, plecăm.”
Îmi amintesc apoi că eram în mașină.
Fratele meu era lângă mine, stăteam în spate.
Mama conducea. Cu o țigară în mână și telefonul în cealaltă,
manevra volanul cu genunchiul. Eram pe fugă.
Dacă l-ai fi întrebat pe tata,
ar fi zis că ea ne-a răpit
și că ne ducea departe de el. Dacă o întrebai pe mama,
ar fi zis că ne salva. Cred că acea tensiune
a caracterizat începutul meu în viață.
La scurt timp după aceea au divorțat.
Așadar, în prima parte a vieții, amintirile mele vin din Nebraska,
când aveam acest aranjament, stăteam de luni până joi cu mama
și vineri, sâmbătă, duminică, cu tata.
Acasă la tata
aveam o curte uriașă, cu o grădină mare.
Mie și fratelui meu ne plăcea să alergăm prin lanul de porumb.
Iar cu mama…
La ea era un pic diferit.
Era asistentă medicală, dar schimba mereu locurile de muncă.
Problemele ei cu banii erau extrem de evidente pentru mine.
Bănuiam că tata era nefericit
cu stilul de viață al mamei și s-a însurat cu altă femeie.
Ea l-a convins să ceară custodie exclusivă pentru mine și fratele meu.
Viața de familie a devenit foarte dificilă…
Și cred că…
Cheltuielile acelui proces sunt foarte mari.
Mama oricum nu prea avea bani, iar acum trebuia să plătească avocați
și…
Am ajuns într-un colaps financiar catastrofic.
Eram mereu evacuați.
AVIZ FINAL DE EVACUARE
COMPUNERI CLASA A TREIA
„Ia-ți rucsacul. Ia orice poți!
Plecăm în alt loc chiar acum.”
Fiecare casă era mai rea decât cea dinainte.
Am ajuns într-un hotel.
Tata avea probleme cu alcoolul…
Așa că a ajuns la dezintoxicare cam în același timp…
Într-o zi…
Mama a venit să ne ia…
Și zice: „Ne ducem la un adăpost…
azi.”
M-am gândit: „Doamne!”
Cât ai clipi din ochi,
s-au întâmplat toate, se destrăma totul.
Să fii nevoit să mergi la un adăpost era înfricoșător.
Mulți dormeau în paturi numerotate,
iar sus erau un fel de apartamente,
pentru familii cu copii.
A zis: „Nu vă temeți,
stăm doar un weekend și…
O să fie mai bine.”
M-am simțit foarte nelalocul meu…
și foarte stingherit.
N-am stat doar un weekend. Am stat acolo unsprezece luni.
Nu voiam să fim văzuți urcând în autobuzul
de la adăpost.
Ne duceam, în apropiere, la o parcare locală
și ne luau de acolo.
Mi-era rușine să simt că am mai puțin sau că merit mai puțin.
Școala a fost un refugiu,
a fost locul unde puteam să fiu eu însumi și să fiu copil.
Eram bunicel la școală.
Dădeam teste standard
și se uitau la graficul meu, în care
media era jos, iar Gavin era sus
și spuneau: „Ești special.”
GAVIN MEDIA
Țin minte că o femeie de la adăpost a văzut și a zis:
„Fir-ar, Gavin! Ești un copil deștept.” Le arăta străinilor…
„Uitați la copilul ăsta!” M-am gândit că poate chiar sunt special.
Apoi, într-o seară, am plecat de la adăpost
ca să ne mutăm cu mama și cu iubita ei.
Dar era o relație abuzivă.
Mama a început să bea…
Devenea pusă pe scandal, se bătea cu iubita ei.
Relația cu mama a început să se strice.
Tata a ieșit de la dezintoxicare și s-a dus în Colorado.
A decis că vrea să se reapropie de mine și de fratele meu.
A conceput un plan de care n-am aflat decât ani mai târziu.
PLANUL MEU PE 15 ANI
Era un plan pe 15 ani…
RELAȚII DIETĂ+SPORT
PLAN DE PENSIONARE
…cum să dezvolte o relație cu copiii lui.
Scria: „În 15 ani,
Gavin face 22 de ani”. Acum am 22.
GAVIN VA ABSOLVI FACULTATEA
„Până atunci sper să avem o relație bună ”
Era extrem de grijuliu, extrem de prevăzător…
Doar simplul fapt că a recunoscut
că va dura ca să-l iert…
Cred că s-a comportat
astfel încât să am încredere în el și părea că-mi oferă stabilitatea
după care tânjeam atât.
Eu și fratele meu ne-am mutat la tata, în Colorado.
Am crezut că totul va fi mult mai bine.
Pentru o vreme, el a avut o slujbă decentă.
Nu eram bogați, dar aveam mâncare pe masă
și aveam mese regulate.
Pentru prima dată. aveam fructe și legume proaspete.
Tot ce-mi lipsise pentru atât de mult timp.
Mergeam la școală. În acel moment, eram la gimnaziu.
Îmi făceam prieteni.
Era o schimbare la 180 de grade.
Gavin a venit să vorbim despre cum resimte tranziția,
mutarea din Nebraska în Colorado și mersul la o școală nouă cu colegi noi.
A stat lângă mine tot timpul pauzei.
Am știut că Gavin va fi nedespărțit de mine.
Era dispusă mereu să asculte ce aveam de spus
și era un ascultător extraordinar.
Îți dai seama dacă cineva ascultă cu adevărat, fiindcă…
punea întrebări foarte pertinente.
Cam în aceeași perioadă încercam să accept ideea că sunt gay.
Tata era un om religios, foarte conservator,
care juca fotbal și, înțelegeți…
Cred că-și dorea asta și de la fiii lui.
Spunea lucruri despre gay, că nu e de acord cu acel stil de viață.
Nu voiam să pierd stabilitatea
și, mult timp, întrebarea a fost: „Sunt gata să renunț la acel confort,
declarându-mi orientarea?”
Printre primii cărora le-am spus a fost Natalie.
I-am zis: „Trebuie să vă spun ceva.”
Pe măsură ce construiam povestea, mă întrebam de ce îi spun ei.
„O să considere ciudat că-i spun ei că sunt gay?”
Dar ea mi-a zis: „Îți mulțumesc că mi-ai spus,
înseamnă mult că mi-ai spus.”
Să am un profesor care să-mi spună că e în regulă că sunt așa…
„Nu-i nimic, sunt mândră de tine.”
A însemnat enorm.
Tot cam pe atunci, eu și tata am început…
să nu ne mai înțelegem.
Ne certam într-o zi și mi-a zis:
„Știu cum ești, și nu ești așa.”
Eu i-am zis: „Nu mă cunoști, de fapt.”
N-aveam de gând să-i spun în față, așa că, atunci când s-a dus la culcare,
și m-am asigurat că a adormit, i-am trimis un mesaj…
Era un mesaj foarte lung,
practic, o poveste, în care-i spuneam că sunt gay.
La trezire, am avut o discuție foarte ciudată
în care a spus…
„Poate e doar o fază.”
Nu cred că era dispus să accepte că avea un fiu gay.
„Vrei să le spui tuturor? Chiar trebuie?”
„Chiar trebuie să-ți declari orientarea?”
De atunci, relația cu tata a fost ciudată
și stânjenitoare.
Nu m-a înțeles mai deloc.
Odată mi-a spus că are senzația că stă cu un străin în casă.
Am început să ne îndepărtăm, căci nu aveam multe în comun.
Am început să mă lupt cu depresia și anxietatea.
Totul venea din trecutul meu
și nu eram mereu conștient că nu era normal să mă chinui, nu?
Nu e obligatoriu să trăiești toată viața chinuindu-te.
Mi-am dat seama că am nevoie de ajutor pentru problemele psihice
și că e în regulă să discut cu cineva.
Terapia a fost cea mai bună decizie pe care am luat-o.
Terapeutul care mi s-a alocat era de la școală.
Am reușit să-mi dau seama că interiorizasem multe probleme
avute în procesul de maturizare.
Asta fiindcă nu-mi dădusem seama cât îmi afectaseră viața,
relațiile cu alții și felul în care mă vedeam eu.
Terapia m-a ajutat să înțeleg și să învăț cum să fac față,
și nu cred că există ceva mai mobilizator decât alergarea.
Este terapeutică și-ți dă forță…
Sunt fericit și mă duc acasă,
unde simt că pot să înfrunt problemele vieții.
Tata a început să aibă probleme de sănătate.
Suferea de diabet.
A început să aibă amețeli și apoi, să-și piardă vederea.
A văzut mulți doctori și a început să se simtă foarte rău,
până n-a mai putut lucra
și, din cauza asta, n-a mai putut plăti facturile.
Era și foarte mândru că n-a acceptat ajutor de la stat,
de care noi aveam nevoie.
A început să bea ca să reziste.
Îmi amintesc că-mi era tot timpul foame.
Consider că școala a continuat să fie refugiul meu și în acea perioadă.
Natalie a fost cea care m-a ajutat să înțeleg
că pot obține burse, că, dacă învăț bine la școală,
vei primi bani ca să mergi la școală.
Nu putea face nimic ca să schimbe situația tatălui său.
Am discutat îndelung
despre situația prin care trecea.
Ca să-și descopere potențialul
trebuia să meargă mai departe de liceu.
La sfârșitul clasei a noua, am început să-mi dau seama
că educația era șansa mea de a scăpa de sărăcie.
ASISTENT PENTRU COPII
În vara dinaintea clasei a XII-a, am avut multe slujbe
și am strâns cât de mulți bani am putut.
Lucram tot timpul
și nu reușeam să plătesc toate facturile. Ne înglodam în datorii.
Chiar înainte de a începe școala, l-am luat pe tata la o discuție:
„Am făcut calculele. Ies pe minus.”
„S-ar putea să fiu nevoit să renunț la școală, căci nu sunt bani.
Nu avem de ales, da?”
Iar el a zis: „Nu-ți bate tu capul, bine?
Sunt tatăl tău. Eu am grijă de bani
și de buget, și o să ne descurcăm.
O să reușești. O să faci orice e nevoie
ca să termini liceul.”
Așa că am renunțat la două slujbe.
M-am gândit că nu trebuie să mă ocup decât de școală.
CONSILIUL ELEVILOR
Trebuie să merg înainte,
oricum ar fi. În jurul meu, totul se prăbușea.
Dacă nu intru la o școală bună, dacă nu mi se plătește facultatea,
nu e pentru că n-am încercat.
Când am început clasa a XII-a, am început să mă înscriu la facultăți.
Visul meu era să mă mut la New York și să fac școala acolo.
Am scris eseul de admitere. Am scris despre cum consideram
că trebuie să-mi demonstrez ceva mie și comunității mele.
De asemenea, voiam să scap de sărăcie.
Nu cred că cineva înțelegea cu adevărat
ce se petrecea acasă, și nu cred că eram conștient
cât de bolnav era de fapt.
Într-o zi, tata mi-a zis ceva de genul:
„Ai grijă să vii acasă diseară.
Îmi dă speranță faptul că încă mai ești aici.”
Am dat teză la școală, m-am dus acasă să văd cum era…
Am ajuns pe la ora 15:45…
L-am găsit… murise deja.
Și, da… așa că a fost…
A fost copleșitor.
TĂTICUL
Tata murise.
Nu știam ce mi se va întâmpla.
Nimeni nu poate înțelege cu adevărat.
L-am sunat pe fratele meu,
iar el a preluat rolul de a suna toți membrii familiei,
fiindcă… eu eram șocat. Eram șocat de-a binelea.
Nu mă așteptasem.
Legistul m-a întrebat:
„Câți ani ai?” I-am zis: „Am 18 ani.” Îi împlinisem de o lună.
Și-a închis carnetul și a zis: „Îmi pare tare rău.”
Atât. Și eu m-am întrebat: „Ce mă fac acum?”
A zis: „Poți face orice, poți pleca oriunde.”
M-am simțit atunci…
atât de…
dislocat din viața mea.
Desprins de realitate în atâtea feluri…
Eram încă la liceu. Mă gândeam: „Unde să mă duc,
dacă n-are cine să-mi spună încotro s-o iau?”
Mă simțeam de parcă alergam pe o platformă
și simțeam că eram aproape de țelul meu,
și anume, să merg la facultate.
Așa o văzusem, ca pe ceva care mă va duce undeva
și-mi va da o șansă în viață. Acum, platforma se prăbușise.
Dar au fost mulți care m-au prins în cădere.
Am primit un șuvoi de sprijin de la elevi
și de la profesori. Oameni care își făceau griji.
Întreaga comunitate s-a mobilizat și au fost mulți oameni
care m-au ajutat mult…
CARAVANĂ CU MÂNCARE PENTRU GAVIN
A-nceput cu o caravană cu mâncare…
CALZONE - TE IUBIM GAVIN!
…îmi găteau trei seri pe săptămână.
Știu că i-am zis: „Orice ai nevoie.
Dacă ai nevoie să vorbești sau să plângi… Orice ai nevoie.”
Am absolvit primul din clasă
datorită tuturor acelor oameni care m-au ajutat.
Am fost admis la facultatea dorită, cu bursă integrală,
ceea ce era o nebunie.
Am plâns când am primit sprijinul financiar de care aveam nevoie.
Mai sufeream uneori fiindcă
tata nu mai era și nu apucase să vadă
că a meritat, că mergeam la facultate și că va fi bine.
Să vadă și să spună: „Chiar dacă platforma s-a prăbușit,
încă mai există o șansă.”
Mă aflu azi aici
numai datorită sprijinului pe care l-am primit.
Pot numi sute oameni care mi-au acordat sprijinul
în ultimii șase ani, dar mai ales în ultimele șase luni.
Vă mulțumesc că ne-ați sprijinit pe toți
de-a lungul acestui proces haotic numit maturizare.
Sper să nu uitați că aveți valoare și puterea de a reuși orice vă doriți.
O parte a existenței noastre o constituie necesitatea
de a înțelege că viața e grea.
Ești obosit, ești la pământ și vrei doar să faci o pauză.
Atunci e greu să continui, dar asta face diferența dintre succes
și eșec, capacitatea ta de a merge mai departe.
Îți trebuie curaj să te ridici și să mergi mai departe.
Nu este ușor.
Alege mereu să mergi mai departe!
Vă mulțumesc!
Am reușit!
Eram pregătit.
Pentru asta muncisem și asta așteptasem atât.
Așa că mi-am dat demisia, am închis apartamentul în care stăteam
și m-am mutat la New York.
Văzând cât de bolnav a fost tata și cum familia mea s-a luptat
cu sistemul de sănătate, în general…
m-a făcut să cred că aș putea să schimb ceva.
M-am gândit: „Dacă mă fac asistent, nimeni din familie
nu va trebui să se întrebe cum să se îngrijească. Sau
de ce îi doare ceva.”
Ți se spune să visezi măreț și să schimbi lumea.
Eu îmi abordez profesia, cel puțin acum,
astfel: „dacă schimbi viața unei persoane, schimbi lumea. ”
E posibil să te naști într-un mediu asupra căruia nu ai vreun control
și, fără să faci nimic greșit,
să ajungi să îți fie rușine de tine.
Eram doar un copil, înțelegeți? Mă gândesc acum la cum eram
și nu aveam de ce să-mi fie rușine.
Cam asta e, cred.
Am început aceste întruniri de la întrebarea:
e de folos să-ți spui povestea?
Ajută să auzi povestea altcuiva?
Nu știam cum va urma să fie.
Voiam doar să expunem cum este să fii tânăr,
dar am vrut să aud de la voi cum ați resimțit experiența.
Sincer, a fost cea mai incredibilă experiență.
Voi recunoaște că am avut multe emoții.
A fost ceva nou pentru mine, dar, am auzit atâtea povești diferite
la care am rezonat cu toții și pe care le-am resimțit la fel.
N-o să mint, am fost speriată.
Am fost speriată… „Nu pot să cred că sunt la televizor!”
Nu, serios! Să mă expun în fața întregii lumi…
Fiindcă am fost împovărată de rușine, și, ideea de a putea
să mă dezvălui, nu doar în fața voastră,
ci a oricui mă va vedea, este ceva înfricoșător.
Dar mi-am dat seama de ceva, ascultându-mă pe mine,
dar și pe voi.
Acea rușine era ca o apă murdară
și, cu cât vorbeam și vă ascultam pe voi,
parcă scăpam de ea.
Maturizarea are ceva universal.
Cu toții căutăm apropiere, sens, dragoste, evoluție.
Mă gândesc mereu cum ar fi dacă
am trăi într-o lume fără acea rușine.
Ce-ar fi dacă am trăi
într-o lume unde copiii n-ar învăța să se urască pe sine,
ci am păstra doar acea iubire?
Am câștigat ceva de aici, și anume, multă speranță.
Foarte multă speranță.
Abia aștept ca toată lumea să vadă fiecare episod,
fiindcă le vor vorbi și celor care nu sunt trans, da?
Episodul meu nu e doar pentru persoanele trans.
Fiecare are câte ceva de învățat.
Cu toții am avut încercări și suferințe,
dar trăirile noastre sunt la fel de justificate.
Nu ai niciun motiv să-ți minimalizezi trăirile
fiindcă ești privilegiat.
Avem toți niște privilegii.
Nu e vorba doar să ne expunem trauma
în public. Sunt voci critice,
mai ales în lumea poeziei, fiindcă lumea vine
și-și expune trauma pentru aplauze, și nu e bine.
Dar aceștia sunt pași
care te pot vindeca uneori.
Ce mi-a plăcut cel mai mult la acest proiect, după ce
m-am maturizat căutând modele, e că nu are final nefericit.
Și cred că e foarte important…
- …să arăți… - Da.
…că aceste povești nu trebuie să aibă un final nefericit,
n-a fost așa pentru nimeni de aici.
Am făcut acele legături care, de obicei ne iau
extrem de mult timp, fiindcă am fost obligați
să ne exprimăm foarte personal.
Cred că este o eliberare să știi că nu ești singur
și am simțit o mare ușurare, de parcă m-am curățat,
când am fost aplaudat sau oamenii au venit
după ce am vorbit și mi-au spus că s-au regăsit în povestea mea.
Sunt recunoscător.
Cred că toți au venit aici pentru ca oamenii să vadă
și să aibă acel sentiment de ușurare,
și nu le-a venit să creadă, căci credeau că erau singurii
care simțiseră așa.
- Mă bucur că v-am cunoscut. - Da, a fost foarte tare!
Mulțumesc!
Îmbrățișare de grup!
Maturizarea înseamnă multe.
Maturizarea e imprevizibilă.
Maturizarea e o experiență tumultuoasă.
Maturizarea este haotică.
Să conștientizezi că, deși știi cine ești, nu știi cine vei deveni.
Maturizarea e un protest.
Maturizarea înseamnă să greșești.
E stânjenitoare, dificilă.
Maturizarea e singurătate, dar la fel e pentru toți cei din jurul tău.
Nu știi ce-ți aduce viața.
Înveți multe despre tine și despre cine vrei să fii.
Conștientizezi că lumea nu se învârte în jurul tău,
dar nevoile tale rămân importante.
Nu ești singur pe lume, așa cum te poți simți.
Așa că e important să găsești o comunitate.
Maturizarea e obligatorie, dar îi vei da de cap.
Subtitrarea: Mirela Matei