Hvis jeg sier at jeg vet hva smerte betyr,
hvordan vet jeg at det jeg mener, er det du mener
når du sier at du føler smerte?
Filosofen Ludwig Wittgenstein
ber oss om å se for oss at alle har en eske som bare de kan se inn i.
Ingen kan se inn i noen andres eske,
men alle beskriver at det de ser i sin egen eske, er en bille.
Fra min egen undersøkelse av hva som er i esken min,
tror jeg at jeg vet hva en bille er.
Og antageligvis tror du det samme når du titter i din.
Men hvem vet? Kanskje det er forskjellige ting i eskene våre.
Er en bille for meg det samme som en bille for deg?
Kan vi være sikre?
Eller er vi selv i våre egne esker?
BASERT PÅ ROMANEN AV COLIN O'SULLIVAN
Du må forstå at disse spørsmålene hjemsøkte Masa veldig tidlig.
Masa-kun, spis middagen.
- Hva er alt dette bråket? - Jeg sa bare hei til billen min.
Han var bare en guttunge da han innså hvor alene han var i sitt eget hode.
Jeg fanget den i parken. Den er mer skinnende enn de fleste.
- Masa, vær stille. - Med en stang som et sverd og to horn.
- Vent til du får se hvor stor den er. - Han må lære seg å være stille.
Hvorfor liker ikke pappa meg?
Han er sliten.
Jeg skal skjære opp et eple til billen din.
Vær en flink gutt og spis opp middagen.
Men det ligger innebygget i oss å knytte bånd,
sånn at når vi har mistet forstanden og kroppen har forfalt,
finnes det en opptegnelse et sted. Bevis på at vi har betydd noe.
Så Masa fortsatte å prøve.
Faren din er sliten nå.
Da skal jeg være rask.
Det passer dårlig nå.
Han kommer til å dø.
Er du sulten?
Kom. Jeg kan lage nikujaga.
Men hva skjer når vi prøver
å bygge bro, å bli sett, å bli forstått, bare for så å feile?
Hva lærer man av det?
Jeg har spist alt.
Jeg kondolerer.
Masa?
Da Masa lukket døren den dagen, skulle det være for alltid?
Jeg kan ikke være sikker.
Men jeg tror han hadde lært at han bare kunne overleve ensomheten
ved å omfavne den.
Ved å ikle seg den som en kappe.
To og et halvt år gikk uten at Masa forlot rommet sitt.
Det var da jeg ble ringt av moren hans. Vi hadde ikke pratet på flere tiår.
Men hun var desperat.
Hun hadde prøvd alt.
Hun var til og med villig til å prøve meg.
Jeg må virke som en forferdelig mor,
men vennligst ikke tenk negativt om Masa.
Å, nei, nei.
Han er smart. Han har greid å holde på en god jobb ved å jobbe hjemmefra.
Vidunderlig. Hva jobber han med?
Han er dataingeniør for ImaTech. Han jobber med kjøleskap.
En ingeniør?
Vidunderlig.
Du må være veldig stolt.
- Arbeid er ikke nok. Han trenger familie. - Han trenger familie.
Så...
Det var trist å høre om Shigeru-san. Han og Masa-kun hadde vel et nært forhold?
Det er det som er så underlig.
Han og mannen min snakket knapt nok sammen.
Å.
Vel, jeg er glad du ringte meg. Jeg skal gjøre mitt aller beste.
Vær så snill.
Gjør hva enn du må gjøre.
Skal du ikke bli her?
Masa-kun.
Hallo. Jeg er en venn av moren din.
Omoide-smuget.
Jungle Crows 2. Yndlingsbrettet mitt.
Har du funnet hullet i kartet bak Kojimaya kafé?
Bak kafeen er det tre dører.
Hvis du stiller deg foran den midterste og trykker på B... Nei, vent litt...
Du må trykke på A og opp samtidig.
Når du er i luften, må du bruke salto-mynten og trykke på B.
Jeg jobbet med kvalitetssikringen.
Jeg skulle fikse hullene i kartet, men jeg beholdt det fordi det var morsomt.
Jeg har hørt at du også er ingeniør.
Ved Biwasjøen har jeg et feriehus, et slags verksted, hvis du er interessert.
Du kan bo der.
Du får stedet for deg selv.
Kanskje det hjelper om jeg presenterer meg.
Du heter Masa...
...fordi jeg heter Hiromasa.
Masa-kun...
...du er sønnen min.
Det er en butikk der borte, hvis du bestemmer deg for å gå ut.
Og jeg kommer tilbake om noen uker for å levere dagligvarer.
Måltider fra Noriko...
Fra moren din. Jeg...
Så mange uferdige prosjekter.
- Jeg sysler alltid med noe. - Ja. Vi vet du aldri forplikter deg.
Det var rart. Jeg kunne se meg selv i ham så tydelig.
Men han hadde bygget en festning rundt seg selv.
Jeg ante ikke hvordan jeg skulle komme meg inn.
Masa-kun, hvis det er noe du vil spørre meg om, kan du spørre.
Snakk om å kompensere.
INNOVASJON FREMTID
EN NY GENERASJON HJEMMEBOTER
LAGET SÅ KVINNER BÅDE KAN JOBBE OG OPPDRA GODE JAPANSKE FAMILIER
Morrapuler.
- Unnskyld meg. - Hva i helvete?
Hallo. Jeg heter Shō. Jeg er en søppelbot.
Det virker som om du trenger min hjelp. Får jeg lov?
Gjør hva du vil.
Søppel!
Det er apparatet mitt! Hva er galt med deg?
Hva mener du?
Alle gjenstander i dette rommet har blitt registrert av Hiro-san.
Gjenstanden er ikke registrert. Derfor er den søppel.
Tror du at alle gjenstander som ikke er registrert, er søppel?
- Det stemmer. - Snakk om ræva arbeid.
Unnskyld meg.
Det er så mange måter en gjenstand kan knuses eller deformeres på.
Det er vanskelig for meg å gjenkjenne dem uten skikkelig registrering.
Det burde ikke være så vanskelig.
Hva mener du?
Glem det.
Du ble programmert av en idiot.
Her. Ha det gøy.
Søppel!
Du er klokket inn.
Søppel!
Greit, jeg gir opp.
La oss se hva slags søppelhjerne den tufsen ga deg.
Koble til søppelbot.
Jøss.
Det var flere år siden sist Masa hadde latt seg selv bry seg om noe
like mye som han plutselig brydde seg om å slå meg.
Så han tilbrakte mange uker alene i feriehuset
og jobbet med å gjøre søppelboten min smartere enn jeg noensinne kunne greid.
Søppel!
Det er feil. Shō, dette er ikke søppel!
- Søppel! - Feil!
Søppel!
Nei!
Det er litt igjen.
Søppel!
Godt jobbet.
Det virker som om han spiser bra.
Og jeg tror han smilte.
Smilte Masa til deg?
Ikke til meg.
Jeg gikk ikke inn. Men jeg...
Vel, jeg tittet inn.
Gjennom vinduet.
Er du sjokkert? Jeg er lei for det. Jeg tittet bare et øyeblikk.
Jeg pleide å gjøre det samme.
Men han smilte definitivt aldri.
Da er dette fremskritt.
Hva? Å være borte fra moren sin?
Masa er en voksen mann, Noriko.
Problemene hans er hans egne.
Men det skjeve smilet hans, derimot, er ditt.
Smilet mitt er ikke skjevt.
Ikke hvis du legger hodet på skakke.
Hva om du ble med neste gang?
Jeg har fri på kulturdagen.
Du kan også titte.
Vi kan titte sammen.
Greit.
Men vi skal ikke titte sammen.
Vi skal titte hver for oss.
Man blir ikke robot-tekniker ved et uhell.
Hver og en av oss leter etter noe.
Masa hadde ikke funnet ut hva ennå, men han nærmet seg.
Han kretset rundt problemet han hadde brukt hele livet på å prøve å løse.
Ensomheten sin.
Vi begynner.
- Hva er dette? - Søppel!
Ja.
- Hva er dette? - Ikke-søppel!
Ja.
- Hva er dette? - Søppel!
Ja.
Ikke-søppel?
Forunderlig nok er det riktig.
- Søppel! - Nei!
Hvordan er du fortsatt så dum?
Jeg ble visstnok programmert av en idiot.
Du programmerte meg til å resirkulere bokser.
Problemet er at dette er min boks.
Vent! Hvor skal du hen med laderen min?
- Jeg skal kaste den. Den er søppel. - Det er den ikke. Ikke gjør det.
Du og jeg er svært ulike, men visse mønstre er like.
Hvorfor vil du så gjerne ha denne laderen?
Jeg trenger laderen min for å lade.
Jeg trenger kaffen min for å lade.
Så nå er kaffebokser ikke-søppel?
Å klassifisere gjenstander er ikke nok, for verdien kan endres over tid.
Så du må spørre deg selv:
Hva betyr denne tingen i dette øyeblikket for hvem enn den tilhører?
Glem det.
Jeg må åpenbart jobbe med koden din igjen.
Så du sier at kaffen er verdifull for deg
på samme måte som laderen min er for meg?
- Ja. - Så akkurat nå er det ikke-søppel.
Ja! Riktig! Nettopp!
Hvem er en idiot nå, jævler?
- Så det i en film. Morsomt, ikke sant? - Hvis du sier det, så må det være det.
Ok. La oss prøve noe annet.
Vi er i siget.
Søppel?
Eller ikke-søppel?
Ikke-søppel.
Stemmer det?
Kom.
Du trenger en utfordring.
Skal vi gå ut?
Ja.
HØSTENS KULTURFESTIVAL
Søppel!
Søppel eller ikke-søppel?
Se, pappa.
Ikke-søppel.
Du sa man må lete etter mønstre.
Du blir morsk når du ser på gjenstander som er verdifulle for deg.
Fordi du verdsetter å være trist.
Og hvorfor ler vi denne gangen?
Masa var ikke som noen annen robot-tekniker jeg hadde møtt.
Det var ikke en interesse for roboter som hadde ført ham til feltet.
Beklager at jeg ikke skjønner spøkene dine.
Du har vært flink, Shō-kun.
Målet hans var ikke å lære roboter å oppdage sin menneskelighet.
Han ble opprømt da han innså at de kunne hjelpe oss med å oppdage vår.
Du har vært for flink.
Jeg ser deg!
Hva er det du driver med?
Ja. Du der borte, med ansiktet.
Ikke tro at jeg ikke vil ringe politiet! Du kan ikke legge det oppi der.
- Løp! - Det er brennbart søppel!
Kom, kom!
Løp! Av gårde!
Skynd deg! Skynd deg!
Pokker!
- Hallo. - Masa.
Søppel.
Masa, vent...
Hva er galt med søppelboten?
Hva faen er galt med deg? Hvorfor sparket du ham?
- Den skraphaugen angrep meg! - Den prøvde å fjerne søppel.
- Masa. - Hva?
Hva kaller man ellers en som har en affære og får en annen til å oppdra barnet?
Det holder, Masa.
- Forsvarer du ham? Hva er galt med deg? - Ikke snakk til moren din slik, Masa.
Hold kjeft.
Jeg skjønner.
Så det var din idé.
Visste han det?
Ikke han.
Ektemannen din.
Visste han at jeg ikke var hans?
Han hatet meg.
Hele livet mitt.
Og jeg ante ikke hvorfor.
Jeg skulle ikke ha kommet.
Hva? Nei. Du får ikke gjøre det. Du må forklare det.
Hvorfor holdt du det skjult? Hvorfor sa du det ikke?
Hvorfor sa han det ikke til meg, for faen?
ImaTech har strenge taushetsavtaler.
For noe tøv.
De hadde ikke en for hele livet hans.
Han involverte deg i robot-tøvet sitt, gjorde han ikke det?
Jeg vet ikke hvorfor han ikke fortalte deg det.
Kanskje han følte seg tryggere ved å holde en del av seg selv inni seg.
Masa kom til meg noen dager før flygningen, midt på natten.
Han var opprørt. Han var bekymret.
Jeg følte meg beæret over at han ba meg om hjelp.
Men han hadde det ikke bra.
Han var redd.
Kanskje for mye å drikke.
Han ga meg hjemmeboten.
Jeg ga deg den, i henhold til instruksene hans.
- Hvorfor var han redd? Sa han det? - Jeg vet ikke, Suzie-san.
Alt han sa... Alt han gjentok...
Du er den eneste jeg kan spørre. Jeg må beskytte dem.
Så han flyktet. Han visste at yakuzaklanen var ute etter ham.
Vær så snill. Jeg sverger.
Idet jeg fant ut at de hadde falt i unåde hos deg, kastet jeg dem ut.
- Jeg sendte dem vekk. - Men du ringte ikke meg?
Jeg skulle ha gjort det. Jeg skjønner det. Jeg er lei...
Jeg liker ikke hemmeligheter.
Risa.
Vær så snill! Boten angrep damens venn.
Det er alt jeg vet.
Tiden er inne.
Kommer!
La oss gå og finne Suzie.
Og den var aldri voldelig før de fikk tilgang til boten?
Hvor er den nå?
Hjemme hos meg. Det er tre GPS-signaler, så vi...
Faktisk fire.
Hva? Nei, tre.
Fire. Se.
Hva faen er det?
Den gule prikken er...
Så Noriko er i fengsel.
Hva?
Jeg vet det, men det høres ut som om hun virkelig trives.
Så den grønne er deg.
Og den oransje var i gifteringen min, men vi satte den på Sunny før vi kom hit.
Men den blå?
Jeg vet ikke.
- Så vi sjekker historikken. - Den går bare to dager tilbake.
Sønnen min gjør det samme.
Sånn.
Dro du til en gård?
Kanskje det ikke var yakuzaklanen.
- Kanskje det var... - Dette er første nyttårsdag.
Vent. Hvorfor beveger ikke den seg?
Kom igjen.
Julen.
Nå beveger den seg.
Herregud.
Hvor er det den...
Herregud, det er...
Flyplassen.
Huset mitt.
Det må være det, ikke sant? Det må være...
Jeg må finne sønnen min.
Å, nei, nei! Sunny er også på vei mot den blå prikken.
Unnskyld meg. Beklager.
MANKAKUJI SETSUBUN-FESTIVALEN
Kom! Denne veien!
Hva er det?
Hvis jeg går inn og de ikke er der...
Håp er skremmende.
De kødder med meg.
Hva?
Den er borte.
Hallo?
Zen!
Masa-san!
Masa? Zen?
Zen! Skatt!
Zen? Masa.
Hallo?
Mamma!
Zen?
Zen! Zen!
Skatt! Jeg kommer!
Zen!
- Zen. - Mamma!
Skatt. Zen.
Mamma!
Zen!
Mamma!
Ikke rør deg før jeg sier det.
Og hold kjeft, for faen.
Zen.
Herregud! Skatt! Skatt!
Nei.
Ikke rør ham. Ikke...
Zen!
Kom og ta henne.
Suzie, går det...
Suzie!
Hjelp!
Suzie!
Suzie.
Tekst: Espen Stokka