INSPIRERT AV VIRKELIGE HENDELSER
Catherine. Navnet ditt har en mykhet.
Kanskje du ikke vil by på for stor motstand.
Du gjør det lettere hvis du snakker med meg.
Og hvis du nekter...
Skader jeg deg.
Og jeg stopper ikke før du har fortalt meg alt.
Syttito timer uten hvile. Vil du ikke sove?
Hvis du ikke snakker med meg, tar dette aldri slutt.
Det var en sjette student.
Gi meg et navn, ellers må du tilbake i isbadet.
- Jeg har ingenting å si til deg! - Nei, nei...
Nei, du er trygg. Du er hjemme.
Det er meg.
- Det er meg. Christian. - Vær så snill! Vær så snill!
Du truet med søksmål, og de sa ingenting?
- Du må forstå hva du har satt i gang. - Satt i gang?
Det var ikke jeg som begynte. Jeg skal knuse dem.
- Coco... - Pierre og Paul brøt kontrakten
da de flyttet produksjonen av Chanel No. 5 til Amerika uten mitt samtykke.
Bak ryggen på meg.
Det er opp til retten.
Det blir angrep og motangrep og...
For helsike, René. Skal du gjøre jobben din,
eller må jeg komme og gjøre den for deg? Jeg trenger penger.
Jeg har invitert Sveits' rikeste kvinner til lunsj.
Hvis de liker deg, vil de betale godt for kjolene dine.
- Hei. Hallo. Hyggelig treffe deg. - I like måte.
- Hallo. Hyggelig. - Hvordan står det til?
- Har dere ikke fått bord? - Ikke ennå.
Beklager. Vennligst plasser alle ved bordet mitt.
Skal bli, mademoiselle. Og kan vi ta en rask prat?
Ja?
Mademoiselle, regningen...
Jeg har ikke tid til å diskutere dette. Jeg skal betale.
Dette er en viktig lunsj. Slipp meg forbi.
Hvordan går det med André?
Han og Gabrielle kom til Paris for noen dager siden. Han får behandling.
Vi krysser fingrene.
De to er de eneste jeg har. Jeg er mer glad i dem enn alt annet.
Har du et bilde?
Jeg har barnebarna her.
Så fint.
Ja, selvsagt. Portrettene er til innramming.
Jeg må spørre. Hvem er den damen?
Hvilken dame?
Hun i hjørnet der som har stirret på deg siden vi satte oss.
- Coco. Det var lenge siden. - Hun vinker.
Å, henne?
Kjære, Coco. Helt utrolig.
- Coco! - Hun er pågående.
Ja, ikke sant? Ja.
Alle ser dere. Du må gå bort og hilse.
Catherine er dehydrert og utslitt.
Hun må ha lettfordøyelig mat som magen tåler.
OK, men det er noe galt.
Ofte vet hun ikke hvem jeg er eller hvor hun er...
Ja, men sult og feilernæring kan ha kompliserte følger.
Vi ser flere symptomer hos de som har vært i leirene,
og i enkelte tilfeller har traumene ført til hukommelsestap.
- Men hukommelsen kommer tilbake? - Antakelig.
Det er viktig at hun ikke blir presset. Sørg for at hun får hvile.
Monsieur Dior.
Catherine har lidd voldsomt.
Sult kan gjøre mennesker gale.
Det er en uutholdelig smerte.
Det gjør stor skade på kroppen, men også på sinnet. Sjelen.
Hva kan jeg gjøre?
Bare gi henne tid.
Ta det sakte og rolig. Jeg ser til henne med noen dagers mellomrom.
Begrens besøkene. Det beste er å unngå dem helt.
Jeg vil ikke at hun skal se meg så bekymret.
- Du har møtet ditt med Vigouroux. - Jeg kan ikke. Det er umulig nå.
Jeg kan passe på.
Nei. Jeg ville aldri foretatt meg noe sånt hvis jeg hadde visst
- at hun skulle komme hjem. Et mirakel. - Ja.
Og sjansen fra monsieur Boussac er også et mirakel.
Christian, ikke kast den bort. Catherine er hjemme nå.
Det er det viktigste.
Du skal være stolt av deg selv.
Så du må gå.
- Du må tenke på deg selv. - Ja, ja.
Gå.
- Hallo. - Er det hos Christian Dior?
- Ja, det er hos Dior. - Har Catherine kommet hjem?
- Catherine? - Ja.
- Jeg vil gjerne snakke med henne. - Det går ikke.
- Er du sikker? - Beklager.
Det var et mareritt å komme seg ut av Madrid.
Disse menneskene ved den britiske ambassaden
brydde seg bare om hvor jeg hadde vært og hva jeg visste.
Så mange spørsmål. Det var virkelig utmattende.
Høres trettende ut.
Trettende? Nei, det var den rene tortur.
Nå vel, du kom deg helskinnet hjem.
Det er det viktigste.
Si meg, hvorfor er du her?
Det er lunsjtid.
Jeg tenkte du heller hadde villet reise til London.
Etter vårt lille drama i Madrid, ble jeg stemplet som forræder.
Og familien i England slo hånden av meg. Så nå er jeg her hos deg.
Heldige meg.
Fortell litt om hva som skjer her. Disse sveitserne virker så...
Rike.
Ikke prøv deg, Elsa.
På hva?
Jeg holder lav profil. Det bør du også. Det er fremdeles farlig.
Er franske myndigheter etter deg?
Senk stemmen.
Beklager.
Coco.
Hvis du vil at jeg skal holde det jeg vet, for meg selv
skal du bare sørge for at jeg får det du lovet meg.
Der kom det. Dette handler om penger.
Du sa det selv i Madrid. Det er bare penger.
Det var det du sa da Spatz brukte opp alt.
Da sa du: "Jeg kan skaffe mer." Og så...
Så sammenlignet du mitt hjerte og min sjel med en bordduk.
Det mente jeg ikke.
Bare pass på meg.
Vi kan bekrefte det med et kyss.
Du fortjener gratulasjoner.
Dette prosjektet, motehuset ditt...
Jeg vet ikke hva du sa til monsieur Boussac,
men han har aldri investert så mye penger i noen før.
Det er en ære.
Har du fortalt det til Lelong? Han må være fortvilet over at du slutter.
- Ikke foreløpig. - Men du må gjøre det nå.
Christian, vi må gjøre papirarbeidet klart.
Ansette skreddere, sydamer. Modeller, en hel stab.
Finne lokale. Lokalet er viktig.
Boussac vil ha noe ekstraordinært.
Jeg så for meg noe litt mer intimt, mer personlig.
Noe som viser mitt ønske om å kle noen få kvinner i utsøkt stil.
Selvsagt. Men det må likevel være storslagent.
Og Boussac ønsker noe mer enn noen få kvinner. Det vet du nok.
Men jeg trenger litt tid.
- Jeg vet ikke om du vet det... - Din søster er hjemme igjen.
Ja. Det er vidunderlig, Christian. Hvordan har hun det?
Hun finner tilbake til alt, men det tar tid.
Det er fantastisk. Dra hjem, og hjelp Catherine så godt du kan.
Takk, Georges.
Men du bør være klar over at Boussac ikke er noen tålmodig forretningspartner.
- Han har en egen plan å følge. - Jeg forstår. Takk.
Ikke vær bekymret.
Vel, jeg er bekymret.
Er det sant? Er hun her?
Ja, hun er her.
Takk.
Jeg må treffe henne.
Hervé, hun er svak. Det er best å vente.
- Jeg må snakke med henne. - Og det skal du få gjøre.
Men ikke i dag. Hun er for forvirret.
Har hun spurt etter meg? Har hun det?
Hun har hukommelsestap.
Jeg er lei for det. Jeg må se henne.
Catherine.
Jeg trodde jeg hadde mistet deg.
Det virker så...
Det føles dumt å si noe.
OK, la henne få hvile.
Vær så snill.
Bare en kort stund.
Hun vet at jeg er her. Jeg trodde jeg hadde mistet deg.
Vi kan være ute i gatene de neste tre døgnene.
Og så lover vi å dra.
Vi smugler Jean ut når det er blitt mørkt, og så drar vi alle sammen.
Jeg kommer tilbake i morgen. OK?
Ta hånden min, Catherine.
Gi meg navnet på den andre studenten, så tar alt dette slutt.
Ta hånden min.
- Ja? Hallo. - Jeg har gode nyheter.
Unnskyld, hvem er dette?
Det er skjebnen som ringer.
Jeg har et perfekt lokale til det nye atelieret.
Georges Vigouroux ringer deg og avtaler en tid
for å se på lokalet.
Å, Mr. Boussac. Georges vet at jeg trenger et par dager til.
Monsieur Dior, Jeg er fast bestemt på å gjøre visjonene dine til virkelighet.
Men du må gjøre din del.
Dette er forretninger.
Ja, jeg vet det. Og jeg er svært takknemlig.
Godt. Da er vi ferdige med saken.
Krigen er snart slutt.
Livet begynner igjen.
Det er uvanlig for meg å være optimistisk.
Men likevel har du fått det til å skje.
Har du ikke hørt fra brødrene Wertheimer? Dette er latterlig.
- Jeg skal knuse dem. - Det er noe du må forstå.
- Vi tåler ikke noen skandale nå. - Hva snakker du om?
Går du til krig mot brødrene Wertheimer, kommer alle skjeletter ut av skapet.
Er det noe du ikke har fortalt?
Nei da. Nei, ingenting.
Noen hemmeligheter jeg ikke vet om?
Slutt å spørre om det samme.
Ring dem, og krev et svar, ellers ringer jeg selv!
Å, kjære. Høres ut som du har problemer.
Ikke begynn, Elsa.
Alt jeg eier, har jeg jobbet for.
Jeg bygget opp motehuset Chanel.
Og jeg oppfant Chanel No. 5, ga dem den.
Og nå tror de de kan stjele den fra meg.
Hvem er det som vil stjele?
Pierre Wertheimer og hans dumme bror Paul.
De slipper ikke unna. Jeg skal ha det som er mitt.
Bra. Jeg er helt for at folk skal ha det som er deres.
Jeg også.
Det blir visst et flott selskap i kveld.
Har du fått invitasjon?
Invitasjon? Nei. Hvordan det?
Alle hotellets gjester er invitert. Jeg fikk en invitasjon i resepsjonen.
Vi skal ikke på fest.
Hvorfor ikke? La oss se hva det står.
"Ærede gjester og fremtidige venner."
Så fint. Smigrende.
"Etter så mange år uten noe å feire"...
Sant.
..."inviteres du til å skåle for livet med oss
i dag mellom klokken fire og midnatt."
- Vi kjenner ingen av dem. - Det tror jeg du gjør.
Hva?
"Vi gleder oss til å treffe deg. Hilsen Mr. og Mrs. Pierre Wertheimer."
Veldig morsomt.
Det er det det står. Det kan ikke være tilfeldig.
Det er derfor han ikke har svart. Han spiller spill, men dette er krig.
Jeg trenger råd.
Noe er galt.
Det er bare... Catherine er borte.
Jeg visste hun ville være forandret, men hun er ikke til å kjenne igjen.
- For hvem? - For meg.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg ser for meg alt hun må ha opplevd.
Og...
Scenarioene jeg ser for meg, er så...
De er helt nådeløse og så mørke.
- Føler du at hun klandrer deg? - Jeg klandrer meg selv.
Det er tryggere for deg om jeg drar.
Jeg kan bo sammen med de andre studentene. Det er tryggere for oss alle.
Rapportene våre bekrefter at
alle de fem studentene vil bli henrettet.
Catherine, du må levere noen beskjeder.
Ikke send henne.
Vi må prøve.
Jeg forstår.
- La meg treffe Catherine. - Takk.
Når vi kommer inn, lar du meg prate.
Jeg bryr meg ikke.
Du kan snakke med Pierre så mye du vil. Han er gift.
Jeg leter etter noen som er mer tilgjengelig. Hallo.
Vil du ha en drink?
Ikke?
OK, takk.
Og hvis noen spør hvordan vi kjenner hverandre,
sier du bare at vi er gamle venner.
Fra før krigen.
Du må for all del ikke si noe om de litt vanskeligere temaene.
Ingen kompliserte temaer som Madrid.
- Du skjønner vel hva jeg mener? - Virkelig.
Jeg er bare på besøk hos en av mine kjæreste venner.
Det er alt.
- Navn? - Du kjenner meg. Slipp meg forbi.
Jeg beklager, mademoiselle. Vi må bekrefte alle navn på listen.
Coco Chanel.
Beklager, mademoiselle. Jeg har ingen Coco Chanel på listen.
Jeg har min.
Miss Elsa Lombardi.
Ja, navnet ditt står her.
- Hyggelig å se deg. - I like måte.
- Vær så god. - Takk.
Men hva med henne? Er ikke alle hotellgjestene invitert?
Nesten alle.
Mr. Wertheimer godkjente gjestelisten personlig.
Det er sikkert bare en misforståelse.
Vi ses der inne, kjære deg.
Dette er uakseptabelt. Jeg går inn.
Nei, nei.
Ikke du. Du har ingen invitasjon.
Hør nå her.
Vær så vennlig, mademoiselle. Jeg vil helst slippe å tilkalle vaktene.
Ikke rør meg, ditt lille krek av en mann.
Mademoiselle, dette er et privat selskap.
Du kan spise med de andre gjestene som ikke er invitert.
Jeg skal sørge for at du får sparken.
Verdt det.
Vær så god.
Her. Jeg kan prøve.
Patetisk.
Velkommen. Mitt navn er Pierre Wertheimer.
Det er så flott å ha alle her
for å feire et nytt kapittel av fremgang og fred i verden.
Vennligst løft glasset for alle som er samlet her.
Skål.
Pierre.
Så synd at du ikke kunne delta. Hadde du problemer med å komme inn?
Du mener det flotte selskapet du nettopp forlot
for å snakke med meg?
Ja, nettopp. Jeg beklager at du ikke ble invitert.
Min bror og jeg fikk det lille brevet ditt.
Der du truer med søksmål.
Ganske velskrevet, faktisk. Nesten profesjonelt.
Jeg skal ha det dere skylder meg.
Det tror jeg nok ikke.
Du brukte raselovene for å presse oss ut.
Vi kan når som helst la det lekke ut.
For ikke å snakke om dine mange netter på Ritz sammen med nazi-offiserene.
Jeg har hørt nok.
Ikke gå når jeg snakker til deg.
Så slutt å snakke.
Jeg saksøker dere. Dere har tjent en formue på meg og parfymen min.
I 20 år har vi vært partnere, og så tror dere dere kan stjele fra meg?
Vi ses i retten.
Du og den patetiske broren din.
Det kommer aldri til å skje. Det tillater vi ikke.
Du skylder meg penger, din idiot!
Vi inngikk en god avtale. Du, jeg og broren min.
Du visste hva du bega deg ut på, og vi holdt vår del av avtalen.
Du fikk dine 10 %. Jeg forstår ikke hvorfor du klager.
- Fordi dere lurte meg! - Ved å støtte deg? Tro på deg?
Ta deg sammen.
Sannheten er at du ikke så potensialet i ditt eget foretak.
Ja da, nå tar du æren for det.
Men den gangen var du glad for å gi det fra deg
for å feste med de dumme vennene dine.
Din skitne, stinkende løgnhals!
Innrøm det.
Du ga foretaket ditt til et par jøder fordi du visste vi ville gjøre deg rik.
Det er det eneste dere duger til.
Hva var det du sa?
Du hørte meg.
Penger, penger, penger. Det er alt du er.
Unnskyld?
Denne samtalen er ikke over.
Du har aldri forstått meg, Pierre.
Hygg deg i selskapet.
Du er hjemme.
Kroppen din er her.
Men sjelen er et annet sted.
- Jeg tror ikke jeg vil fortsette. - Det følte jeg også. Men så skjedde det.
Madame Delahaye så deg.
- Så hun meg? - Ja.
Hun visste at du ville komme hjem.
Det er ikke mulig. Det er ingen mening med noe av dette.
Jeg ser deg der nå.
Og du har det så vondt.
Alle hadde det vondt.
- Men det er noen der hos deg. - De torturerte oss alene.
- Det er ikke det jeg ser på baderommet. - Hvordan vet du noe om det?
Nei. Du tok hånden hans.
Ta hånden min.
Han reddet livet ditt.
Her er du alene.
- Men der... - Nå er det nok.
Broren din har bedt meg møte deg,
slik at jeg kanskje kan gi deg litt ro i sjelen.
Det var noen der hos deg. Du tok hånden hans.
Christian.
Kom deg ut.
- Du har min dypeste medfølelse. - Kom, madame Delahaye. Takk.
- Christian, få henne ut! - Jeg er så lei for det.
Sophie.
Sophie!
Monsieur?
Har monsieur Dior meldt avbud? Vi skal se på lokaler.
Jeg tror ikke det.
- Avlys avtalen. - Ja vel, monsieur.
Monsieur Boussac vil ikke like dette.
Catherine.
Hun prøvde bare å hjelpe deg. Vi vil bare hjelpe deg.
Hjelpe meg?
Du kan ikke hjelpe meg.
Men du er hjemme.
Du er her. Du må være her sammen med oss.
Bare la meg få hjelpe deg.
Det er min skyld, det som skjedde med Jean.
Jeg skulle aldri bedt ham flytte ut.
Han var trygg her.
Du må tilgi deg selv. Det var en umulig situasjon.
Monsieur? Mademoiselle?
Jeg ville treffe deg. Jeg hørte at du ikke hadde det så bra.
- Jeg ringte. Jeg ville snakke med deg. - Nei. Ingen gjester.
Det passer dårlig, unge mann.
Jeg har sett deg før. Hvordan kjenner jeg deg?
Jeg var en venn av Jean. Jeg hørte at du var hjemme igjen.
Kan du være så snill å bli med meg?
Det er noe jeg må vise deg.
Catherine, du er ikke frisk nok.
Sir, jeg tror det er viktig.
Selvsagt.
Det er rett her borte.
Det er her de er.
De?
Ja, Jean og de andre.
Vi var seks stykker.
Vi satte opp et lite trykkeri hos bestemoren min
og begynte å sende ut anti-nazistiske flygeblader.
I begynnelsen virket det uviktig.
Men det vokste. Motstandsbevegelsen vokste.
Og så fikk det nazistenes oppmerksomhet.
Da nazistene tok alle de fem vennene mine, var jeg sikker på at jeg var nestemann.
Men ingen kom for å ta meg.
Og dagen etter var jeg trygg.
Og familien min var trygge.
Og dagen etter også.
Det var da jeg forsto at vennene mine aldri ville angi meg.
Vennene mine anga ingen, og ikke du heller.
Jeg forstår ikke hvordan du klarte å tie gjennom all torturen.
Og jeg vil takke deg.
Jeg skylder deg livet.
Du ga meg en ny sjanse i livet.
Jeg kjører deg hjem når du er klar.
Jeg husker det nå.
I leiren syntes alle jeg var så tapper som hadde overlevd torturen.
Men det var ikke tapperhet som gjorde at jeg tiet.
Det var ikke mot.
Jeg husker det nå.
Det var deg Christian.
Det går bra.
Jeg er så sliten. Jeg skulle ønske de bare tok livet av meg.
Døden er enkel.
Det er bare du som vet hva du må gjøre.
Hører du meg? Hvem snakker du med?
Jeg har ingenting å si til deg!
Ta henne!
Nei!
- Unnskyld at jeg forstyrrer. - Du forstyrrer ikke, Christian.
Jeg ville bare be om unnskyldning for at jeg ikke stilte på møtet.
Jeg lover å komme i morgen og hver dag etter det.
- Jeg må kunne stole på deg. - Jeg skal ikke skuffe deg.
Vi skal skape noe stort sammen. Du, jeg og Boussac.
Det er sjeldent, vet du.
Hva da?
At man får en ny sjanse i livet.
En ny sjanse?
Ja, jeg har fått en ny sjanse. Det tror jeg vi har alle sammen.
Finn ditt eget rom, Elsa.
Jeg er ikke i humør til maset ditt.
Men herregud, da.
- Hva vil du? - Du har helt rett.
Jeg har aldri forstått deg.
- Pierre. - Men det vil jeg.
I kveld.
Ned på kne.
Coco, vær så snill.
Det er ikke meg. Det er broren min.
Så da kan du vel være snill gutt?
Og gi meg pengene mine.
Tekst: Trine Haugen