INSPIRERAT AV VERKLIGA HÄNDELSER
Catherine. Det finns en mildhet i ditt namn.
Du kanske inte blir alltför besvärlig.
Du kan hjälpa dig själv genom att prata med mig.
Och gör du inte det...
...så gör jag dig illa.
Och jag slutar inte förrän du berättar allt för mig.
Sjuttiotvå timmar utan vila. Vill du inte sova?
Om du inte pratar med mig, tar det här aldrig slut.
Det fanns en sjätte student.
Säg mig deras namn, annars blir det isen igen.
- Jag har inget att säga dig. - Nej...
Nej, nej. Du är trygg.
Du är trygg. Du är hemma.
Nej, det är jag.
- Det är jag. Det är Christian. - Snälla!
Så du sa att jag skulle stämma dem, och de hade inget att säga?
Men du måste förstå vad du har inlett här.
Inlett?
Jag inledde det inte. Jag tänker ruinera dem.
- Coco... - Pierre och Paul bröt mot mitt kontrakt
när de flyttade tillverkningen av Chanel No. 5 till USA utan mitt medgivande.
Bakom min rygg.
Det är upp till en domstol att avgöra. Det här blir attack och motattack och...
För helvete, René. Tänker du göra ditt jobb,
eller måste jag komma hem och göra det åt dig?
Jag behöver pengar.
Jag har organiserat en lunch med de rikaste kvinnorna i Schweiz.
Gillar de dig, så betalar de dig rejält för att designa åt dem.
Hej. Hej.
- Hej. - Trevligt att träffas.
Detsamma.
- Hej. Trevligt att träffas. - Hej. Hur står det till?
- Har ni inte fått ett bord? - Nej, inte än.
Ursäkta. Sätt oss vid mitt bord, tack.
Givetvis, mademoiselle. Och kan jag få byta några ord?
Ja?
Mademoiselle, ert konto...
Jag har inte tid att diskutera det här. Ni har mitt ord. Jag ska betala.
Snälla, det här är en viktig lunch. Släpp förbi mig.
Säg mig, hur mår André?
Han och Gabrielle har anlänt till Paris. Hans behandling har inletts.
Vi håller tummarna.
De två är allt jag har kvar.
Jag älskar dem oerhört mycket.
Har ni ett foto?
Här är mina barnbarn.
Så fina.
Ja. Självklart. Deras porträtt är på inramning.
Jag måste fråga, vem är den där kvinnan?
Vilken kvinna?
Kvinnan längst bort i hörnet som har stirrat på er sen vi satte oss.
Coco, älskling. Hej.
- Hon vinkar. - Det var alldeles för länge sen.
Hon?
Älskade Coco. Helt otroligt.
- Coco! Coco! - Hon verkar påstridig.
Ja, visst gör hon? Ja.
Alla tittar. Det är bäst ni går bort och hälsar.
Catherine är uttorkad och utmattad.
Ge henne enkel mat, för hon har troligen magsår.
Okej, men... Det är nåt annat fel.
Hon vet ofta inte vem jag är eller var hon är.
Ja, men svält och undernäring har komplicerade följder.
Vi har sett ett flertal symptom hos dem som återvänt från lägren,
och i vissa fall har de minnesförlust orsakad av trauma.
Men minnet kommer väl tillbaka?
Troligast.
Men det är avgörande att hon inte blir pressad.
Se till att hon vilar.
Monsieur Dior, Catherine har lidit oerhört.
Svält kan driva människor till vansinne.
Det är en olidlig smärta.
Det skadar verkligen kroppen, men även sinnet, själen.
Vad kan jag göra?
Ge henne bara tid.
Gå sakta fram, snälla.
Jag tittar till henne igen varannan dag.
Begränsa besökare. Det vore bäst att undvika dem helt.
Jag vill inte att hon ser mig oroad.
Du har ditt möte med Vigouroux nu.
Jag kan inte gå dit. Det är omöjligt.
Jag klarar mig här.
Nej. Jag hade aldrig tagit en risk om jag hade vetat
att hon skulle återvända. Det är ett mirakel.
Ja, det är det.
Och att Boussac gav dig den här chansen är också ett mirakel.
Christian, ödsla inte bort den.
Catherine är hemma nu.
Det är det enda viktiga.
Du borde vara stolt över dig själv.
Så snälla, gå.
- Du måste se till ditt eget bästa. - Ja.
Gå.
- Hallå. - Har jag kommit
till Christian Dior?
- Ja. Det här är Diors bostad. - Har Catherine kommit hem?
- Förlåt, Catherine? - Ja,
- jag vill tala med henne, tack. - Nej, det går inte.
- Är ni säker? - Nej, tyvärr.
Du anar inte hur svårt jag hade att ta mig ut ur Madrid.
Människorna på brittiska ambassaden,
det enda de brydde sig om var var jag hade varit, vad jag visste.
Så många frågor. Det var verkligen tröttsamt.
Låter bedrövligt.
Bedrövligt? Nej, det var rena tortyren.
Ja, men du klarade dig ur det helskinnad. Det är det enda viktiga.
Säg mig, varför är du här?
Det är lunchdags.
Jag hade trott
att London vore en mer önskvärd plats för dig att besöka.
Efter vårt lilla missöde i Madrid, stämplades jag som förrädare.
Min familj i England har förskjutit mig, så nu är jag helt och hållet din.
Vilken tur för mig.
Säg mig hur det är här.
Schweizarna verkar så...
...rika.
Få inga idéer, Elsa.
Vadå för idéer?
Jag försöker hålla låg profil. Det borde du också göra.
Det är fortfarande farligt.
Jagar den franska staten dig?
Dämpa dig.
Förlåt.
Coco.
Om du vill att jag håller tyst om vad jag vet,
varför ger du mig inte bara det du lovade mig?
Där har vi det. Det här handlar om pengar.
Raring, du sa det själv i Madrid. Det är bara pengar.
Det är vad du sa när Spatz spenderade alltihop.
Du sa: "Jag kan skaffa mer." Och sen...
...sen jämförde du mitt hjärta och min själ med en bordsduk.
Jag menade inte det.
Ta bara hand om mig, okej?
Vi kan hålla det vänskapligt.
Gratulationer är definitivt på sin plats.
Den här satsningen, ditt modehus...
Jag vet inte vad du sa till Boussac,
men han har aldrig investerat så här mycket pengar i en enda individ.
Det är en ära.
Har du berättat för Lelong?
Han måste vara utom sig över att du lämnar honom.
Inte än. Men jag ska.
Men du måste göra det genast.
Christian, vi måste slutföra pappersarbetet.
Anställa skräddare, sömmerskor, modeller och personal.
Hitta en lokal. Lokalen är avgörande.
Boussac vill ha nåt av episka mått.
Jag tänkte mig nåt lite mer intimt, mer personligt,
nåt som uttrycker min önskan att designa utsökta kläder åt ett fåtal kvinnor.
Självklart. Men det måste ändå vara på en storslagen skala.
Och Boussac lär vilja designa åt fler än ett fåtal.
Det vet du säkert.
Men jag behöver lite tid.
- Jag vet inte om du vet... - Din syster är tillbaka från fasorna.
Ja. Det är underbart, Christian. Hur mår hon?
Hon återanpassar sig, men det kommer att ta tid.
Det är en otrolig bedrift.
Gå hem och ta väl hand om Catherine.
Tack, Georges.
Men som din affärspartner bör jag tala om att Boussac inte är särskilt tålmodig.
Han har sitt eget tidsschema.
Jag förstår. Jag är tacksam.
Oroa dig inte.
Jag är oroad.
Är det sant? Är hon här?
Ja, hon är här.
Tack.
Jag måste träffa henne.
Hervé, hon är svag. Det är bäst att vänta.
Nej. Jag måste prata med henne.
Och det får du snart.
- Inte i dag. Hon är för förvirrad. - Har hon frågat om mig?
Har hon frågat om mig?
Hon lider av minnesförlust.
Jag är ledsen. Jag måste få träffa henne.
Catherine.
Jag trodde att jag hade förlorat dig.
Allt låter...
Det är så idiotiskt att säga nåt.
Okej, nu låter vi henne vila.
Snälla.
Bara ett ögonblick.
Hon vet att jag är här.
Jag trodde att jag hade förlorat dig.
Vi kan inte vara ute på gatorna de närmaste 72 timmarna.
Oroa dig inte. Vi ger oss av genast därefter.
Vi smyger ut Jean när det blivit mörkt, och sen ger vi oss av allihop.
Jag kommer tillbaka i morgon.
Okej?
Ta min hand, Catherine.
Säg mig namnet på den andra studenten,
så kommer allt det här att upphöra.
Ta min hand.
- Ja? Hallå. - Goda nyheter, monsieur Dior.
Förlåt. Vem är det här?
Det här är ert öde som ringer.
Jag har hittat den perfekta lokalen för er nya ateljé.
Georges Vigouroux ringer er senare för att boka en tid
för att se lokalen.
Åh, mr Boussac. Georges vet att jag behöver ett par dagar till.
Monsieur Dior,
jag är orubblig i min önskan om att förverkliga er vision,
men ni måste göra er del.
Det här är affärer, trots allt.
Ja, jag vet. Och tro mig, jag är väldigt tacksam.
Bra. Då har allt sagts som behövde sägas.
Kriget är snart över, monsieur Dior.
Dags för livet att börja på nytt.
Det är ovanligt för mig att känna mig hoppfull.
Men på nåt vis åstadkom ni det.
Har bröderna Wertheimer hörts av?
- Inte än. - Det här är absurt.
Jag ska ruinera dem.
Du måste förstå en sak.
- Vi kan inte riskera några bakslag. - Vad pratar du om?
Går du i strid med bröderna Wertheimer,
så kommer alla skelett att komma ut ur garderoben.
Finns det nåt du inte berättat för mig?
Nej. Nej. Ingenting.
- Några hemligheter jag inte känner till? - Sluta ställa samma frågor.
Om du inte ringer dem i dag och kräver ett svar, gör jag det.
Kära nån. Låter som om du är i knipa.
Börja inte, Elsa.
Allt jag har i livet, har jag förtjänat.
Jag byggde Modehuset Chanel från grunden.
Och jag skapade Chanel No. 5, och nu tror de att de kan stjäla den från mig.
Vem vill stjäla den från dig?
Pierre Wertheimer och hans dumma bror Paul.
De kommer inte undan med det. Jag ska få det de är skyldiga mig.
Bra. Jag är helt enig om att folk bör få det andra är skyldiga dem.
Även jag själv.
Verkar bli en trevlig fest i kväll. Har du fått din inbjudan?
Min inbjudan? Nej. Hur så?
Alla hotellgäster är inbjudna. Jag fick en i receptionen.
Vi ska inte gå på festen.
Varför inte? Låt oss se vad det står.
"Ärade gäster och framtida vänner..."
Vad rart. Lite smickrande.
"Efter så många år utan nåt att fira..."
Sant.
"...är ni hjärtligt inbjudna att komma och höja ett glas för livet med oss
i dag, när som helst mellan kl 16:00 och midnatt."
- Vi känner inte de här människorna. - Du gör nog faktiskt det.
Vad?
"Ser fram emot att göra er bekantskap. Mr och mrs Pierre Wertheimer."
Väldigt lustigt.
Det står så här.
Det är ingen slump.
Därför har han inte svarat.
Han spelar spel, men det här är krig.
Jag behöver vägledning.
Nåt står inte rätt till.
Det är bara... Catherine är borta.
Jag visste att hon skulle vara förändrad, men hon är oigenkännlig.
- För vem? - För mig.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Jag föreställer mig hela tiden vad hon måste ha genomlidit,
och...
...och scenarierna jag föreställer mig är så...
De är skoningslösa och så ruskiga.
Känner du att hon klandrar dig?
Jag klandrar mig.
Det är säkrare för er om jag ger mig av.
Och jag kan övernatta hos de andra studenterna.
Det är säkrast för oss alla.
Våra rapporter bekräftar nu
att alla fem studenterna ska avrättas på Ballard skjutfält.
Catherine, du måste leverera några meddelanden.
Snälla, skicka inte henne.
Vi måste försöka.
Jag förstår.
Ta mig till Catherine.
Tack.
När vi kommer in på festen, låt mig styra samtalet.
Inte mig emot.
Du kan prata med Pierre hur mycket du vill. Han är gift.
Jag söker nån mer tillgänglig.
Hej.
Vill du ha en drink?
Inte?
Okej, tack.
Och om nån frågar hur du och jag känner varandra,
säg bara att vi är gamla vänner.
Från före kriget.
Vad du än gör, nämn inte några av de mer komplicerade frågorna.
Inga komplicerade frågor, som Madrid.
- Du vet väl vad jag menar? - Ja, absolut.
Jag är bara här och besöker en av mina käraste vänner i livet.
Det är allt.
Namn?
Ni känner mig. Släpp förbi mig.
Jag ber om ursäkt, mademoiselle. Vi måste bekräfta alla namn på listan.
Coco Chanel.
Tyvärr, mademoiselle. Det finns ingen Coco Chanel på listan.
Jag har min.
"Miss Elsa Lombardi."
Ja. Ert namn står här.
- Så trevligt att se er denna afton. - Detsamma.
- Den här vägen. - Tack.
Men hon, då? Är inte alla hotellgäster inbjudna?
Nästan alla.
Mr Wertheimer godkände gästlistan personligen.
Det är säkert bara ett missförstånd.
Vi ses där inne, älskling.
Det här godtar jag inte. Jag går in.
Nej.
Inte ni. Ni har ingen inbjudan.
Hör på.
Snälla, mademoiselle.
Jag vill inte behöva kalla på väktare.
- Rör mig inte, din lilla best till man. - Mademoiselle, det här är en privat fest.
Ni är välkommen att dinera med de andra oinbjudna gästerna.
Jag kommer att få er sparkad för det här.
Det är det värt.
Här.
Här. Smaka.
Patetiskt.
Välkomna, allihop. Jag heter Pierre Wertheimer.
Det är så trevligt att ha er här
för att fira detta nya kapitel av välgång och fred i vår värld.
Var snälla och höj era glas för oss alla som har samlats här.
Skål.
Pierre.
Synd att du inte kunde komma på min fest. Hade du problem att komma in?
Du menar den fantastiska fest du just lämnade
för att komma och prata med mig?
Ja, den. Jag ber om ursäkt för din uteblivna inbjudan.
Så min bror och jag fick ditt lilla brev.
I vilket du hotade att stämma oss.
Väldigt välformulerat, faktiskt. Nästa fackmannamässigt.
Jag ska se till att ni ger mig det ni är skyldiga mig.
Ja, jag tror inte det.
Din lilla ploj med att åberopa ariska lagar för att tvinga ut oss.
Vi kan läcka ut det när som helst.
För att inte nämna dina många kvällar på Ritz
då du underhöll de där gåsmarscherande clownerna.
Jag har hört nog.
Gå inte iväg när jag pratar med dig.
Sluta prata då.
Jag ska stämma er.
Ni har tjänat en förmögenhet på mitt namn och min doft.
I tjugo år har vi gjort affärer ihop, och nu tror ni att ni kan stjäla från mig?
Vi ses i rättssalen.
Du och din patetiska bror.
Det kommer aldrig att hända. Vi kommer inte att tillåta det.
Du är skyldig mig, din djävla idiot!
Vi hade ett avtal, du, jag och min bror. Ett bra sådant.
Du visste vad du gav dig in på, och vi höll vår del av avtalet.
Du fick dina 10 %. Jag vet inte varför du klagar.
- För att ni lurade mig! - Genom att backa dig? Tro på dig?
Skärp dig.
Sanningen är att du inte ens kunde se ditt eget företags potential.
Visst, du tar åt dig äran nu,
men på den tiden överlät du det gladeligen
så att du kunde festa med dina idiotvänner.
Lögnhals. Din falska, stinkande lögnhals!
Erkänn. Erkänn.
Du gav ditt företag till ett par judar, för du visste att vi skulle göra dig rik.
Det är allt er sort duger till.
Vad sa du just?
Du hörde mig.
Pengar, pengar, pengar. Allt ni är är pengar.
Ursäkta mig.
Den här konversationen är inte över.
Du har aldrig förstått mig, Pierre, och kommer aldrig att göra det.
Ha så trevligt på din fest.
Du är hemma.
Din kropp är här.
Men din ande är nån annanstans.
- Jag tror inte att jag vill fortsätta. - Så kände jag. Och sen hände det.
Madame Delahaye såg dig i en syn.
- Såg hon mig? - Ja.
Hon visste att du skulle komma hem.
Det är inte möjligt. Det finns ingen mening med nåt av det här.
Jag ser dig där nu.
Du lider så oerhört.
Alla led.
Men det är nån annan med dig.
De torterade oss ensamma.
Det är inte vad jag ser i badrummet.
Vad vet du om badrummet?
Nej. Du tog deras hand.
Ta min hand.
De hjälpte dig att överleva.
Här är du ensam.
- Men där... - Det räcker.
Din bror har fört dig till mig
så att jag kanske kan ge lite lindring åt ett skadat hjärta.
Det var nån där med dig. Du tog deras hand.
Christian.
Försvinn härifrån.
- Jag är så ledsen för vad du genomled... - Kom, madame Delahaye.
- ...min kära. - En annan gång.
Christian, få henne härifrån.
Jag är så ledsen.
Sophie.
Sophie!
Monsieur?
Har monsieur Dior lämnat återbud? Vi skulle titta på lokaler.
Jag tror inte det.
- Avboka mötet. - Visst, monsieur.
Monsieur Boussac lär inte bli glad.
Catherine.
Hon försökte bara hjälpa dig. Vi vill bara hjälpa dig, allihop.
Hjälpa mig?
Ni kan inte hjälpa mig.
Men du är hemma.
Du är här nu, hos oss. Du måste vara här hos oss.
Låt mig bara hjälpa dig.
Det är mitt fel, det som hände Jean.
Jag borde aldrig ha bett honom lämna lägenheten.
Han var trygg här.
Du måste förlåta dig själv. Det var en omöjlig situation.
Monsieur? Mademoiselle?
Jag ville hälsa på. Jag hörde att ni inte mådde bra.
- Jag ringde tidigare. - Nej.
- Jag ville tala med er. - Nej. Inga besökare.
Det är inget bra tillfälle, unge man. Snälla.
Jag har sett ert ansikte förut.
Hur känner jag er?
Jag var Jeans vän. Jag hörde att ni var hemma.
Är ni snäll och följer med mig?
Jag har nåt jag måste visa er.
Catherine, du är inte kry nog.
Sir, jag tror att det är viktigt.
Självklart.
Det är här borta.
Här är de.
De?
Ja, Jean och de andra.
Vi var sex stycken totalt.
Vi installerade en liten tryckpress i min farmors hus
och började distribuera anti-nazistiska broschyrer.
I början verkade det inte göra nån skillnad.
Men det växte. Motståndsrörelsen växte.
Och sen drog det åt sig uppmärksamhet från de nazistiska motparterna.
När alla mina fem vänner greps av nazisterna,
var jag säker på att jag stod på tur.
Men ingen kom för att gripa mig.
Och nästa dag var jag säker.
Och min familj var säker.
Och dagen efter det också.
Och då visste jag att mina vänner inte skulle namnge mig.
Mina vänner lät sig inte knäckas, och inte ni heller.
Jag vet inte hur ni höll tyst under all tortyr.
Jag är här för att tacka er.
Jag är skyldig er mitt liv.
Ni gav mig en andra chans att leva igen.
Jag tar hem dig när du är redo.
Jag minns nu.
I lägret kunde folk inte förstå hur modig jag var som överlevde tortyren.
Men det var inte mod som hindrade mig från att säga nåt.
Det var inte mod.
Nu minns jag.
Det var du, Christian.
Det är okej.
Jag är så trött.
Jag önskar att de dödade mig.
Att dö är enkelt.
Endast du vet vad du borde göra.
Hör du mig? Vem pratar du med?
Jag har inget att säga dig!
Ta henne! Ta henne!
Nej!
Ursäkta att jag stör.
Du stör inte, Christian.
Jag bara... Jag ville be om ursäkt för att jag missade vårt möte,
och jag kommer att finnas där i morgon och varje dag därefter.
- Jag måste kunna räkna med dig. - Jag kommer inte att svika dig.
Vi ska skapa nåt fantastiskt tillsammans. Du, jag och Boussac.
Det är sällsynt, du vet.
Vad då?
Att få en andra chans i livet.
Andra chans?
Ja. Jag har fått en andra chans.
Det har vi nog alla.
Gå till ditt eget rum, Elsa.
Jag är inte på humör för ditt trams.
För guds skull.
- Vad vill du? - Du har helt rätt.
Jag har aldrig förstått dig.
- Pierre. - Men jag vill det.
I kväll.
Gå ner på knä.
Coco, snälla.
Det är inte jag. Det är min bror.
Var en snäll pojke då.
Och betala mig mina satans pengar.
Undertexter: Kristina Donnellan