НАВІЯНО РЕАЛЬНИМИ ПОДІЯМИ
Катрін. У твоєму імені є мʼякість.
Може, з тобою не доведеться морочитися.
Ти допоможеш собі, якщо поговориш зі мною.
А якщо не поговориш...
я зроблю тобі боляче.
І не перестану мучити,
доки ти все мені не розкажеш.
Три доби без відпочинку. Невже тобі не хочеться спати?
Якщо ти мовчатимеш, це ніколи не закінчиться.
Був шостий студент.
Назви їхні імена, бо знов підеш купатися в лід.
- Мені нічого вам сказати! - Ні...
Ні. Ти в безпеці.
У безпеці. Ти вдома.
Ні. Це я.
- Це я. Крістіан. - Будь ласка!
НОВИЙ ОБРАЗ
То ти сказав, що я подаю в суд, а вони у відповідь промовчали?
Ти маєш розуміти, що ти закрутила.
Закрутила?
Нічого я не закрутила. Я їх знищу.
- Коко... - Пʼєр і Поль порушили мій контракт,
перенесли виробництво «Chanel No5» в Америку без моєї згоди.
У мене за спиною.
Це має вирішити суд.
Буде атака, і контратака, і...
Чорт забирай, Рене. Ти виконаєш свою роботу
чи мені вертатися додому і працювати за тебе?
Мені потрібні гроші.
Я організувала обід з найбагатшими жінками Швейцарії.
Якщо сподобаєтеся, вони вам багато заплатять за вбрання.
Вітаю. Добрий день.
- Вітаю. - Дуже приємно.
І мені.
- Вітаю. Дуже приємно. - Добрий день. Як ви?
- Вам іще не дали столика? - Поки що ні.
Вибачте. Посадіть нас усіх за мій стіл, будь ласка.
Авжеж, мадемуазель. А можна вас на кілька слів?
Так?
Мадемуазель, ваш рахунок...
Нема часу це обговорювати. Даю вам слово. Я заплачу.
Тільки не зараз, це важливий обід. Дайте пройти.
Скажіть, як там Андре?
Вони з Ґабріель кілька днів тому приїхали в Париж. Він почав лікуватися.
Схрестили пальці.
Крім них, у мене нікого не лишилося.
Я люблю їх понад усе на світі.
А у вас є фото?
Мої онуки – отут.
Як мило.
Так. Портрети є. Я віддала їх обрамити.
Не можу не спитати: хто та жінка?
Яка жінка?
Ота, в дальньому кутку, що очей з вас не зводить, скільки сидимо.
Коко, любонько. Здрастуй.
- Махає вам. - Давно не бачилися.
Ця?
Мила Коко. Очам не вірю.
- Коко! Коко! - Наполеглива.
Вона така. Звісно.
Усі дивляться. Краще підійдіть, привітайтеся.
Катрін зневоднена й виснажена.
Годуйте простою їжею, бо найпевніше, є виразка.
Але є ще одна проблема.
Вона часто не впізнає мене, не розуміє, де вона...
Голод, виснаження – наслідки дуже важкі.
У тих, хто повернувся з таборів, ми бачимо численні симптоми,
і в деяких є амнезія, спричинена травмою.
Але ж памʼять повернеться?
Імовірно.
Однак важливо не тиснути на неї.
Нехай відпочиває.
Мсьє Діор,
Катрін дуже багато страждала.
Від голоду люди божеволіють.
Це нестерпний біль.
Він дуже шкодить організму, але розум і дух теж зазнають ушкодження.
Що я можу зробити?
Дайте їй час.
Не підганяйте, прошу вас.
Я її оглядатиму щокілька днів.
Обмежте відвідування. Гостей краще не пускати.
Не хочу, щоб вона бачила мене стурбованим.
У тебе зустріч з Віґуру.
Я не можу піти. Це неможливо.
Я тут упораюся.
Ні. Я не наважився б так ризикувати, якби точно знав,
що вона повернеться. Це чудо.
Так, чудо.
А такий шанс від мсьє Буссака – теж чудо.
Крістіане, не втрачай його.
Катрін тепер удома.
Ось що важливо.
Ти повинен собою пишатися.
Прошу тебе, йди.
- Роби так, як краще для тебе. - Так, так.
Іди.
- Алло. - Це квартира
Крістіана Діора?
- Так. Помешкання Діора. - Катрін повернулася?
- Катрін? - Так,
- я б хотів з нею поговорити. - Це неможливо.
- Точно? - Вибачте.
Ти не уявляєш, як важко мені було вибратися з Мадрида.
Ці люди в британському посольстві,
усі до одного, цікавилися тільки тим, де я була і що знаю.
Так багато запитань. Я була геть виснажена.
Відчуваю, що було нудно.
Нудно? Ні, це були жахливі тортури.
Принаймні ти вибралася ціла й неушкоджена.
От що має значення.
А скажи-но, чому ти тут?
Пора обідати.
Я думала,
що тобі було б цікавіше поїхати в Лондон.
Після нашого танго в Мадриді мене затаврували як зрадницю.
І сімʼя в Англії мене зреклася.
Тому тепер я вся твоя.
Пощастило мені.
Розкажи, як тобі тут.
Ці швейцарці здаються такими...
багатими.
Навіть не мрій, Ельзо.
Про що не мріяти?
Я тут тримаюся в тіні. Тобі теж раджу.
Небезпека не минула.
На тебе полює влада Франції?
Говори тихіше.
Вибач.
Коко.
Якщо я маю мовчати про те, що знаю,
то може, просто даси те, що ти мені обіцяла?
Он воно що. Суть у грошах.
Дорогенька, ти ж сама казала в Мадриді, це просто гроші.
У цьому ти мене переконувала, коли Шпац усе витратив.
Ти сказала: «Я дістану ще». А тоді...
тоді ти порівняла моє серце й душу зі скатертиною.
Я ненавмисне.
Подбай про мене, добре?
Усе можна владнати полюбовно.
Тебе однозначно можна привітати.
Ця авантюра, твій дім моди...
Я не знаю, що ти сказав мсьє Буссаку,
але він ще ніколи не вкладав стільки грошей в одну людину.
Це честь для мене.
Лелону вже сказав?
Мабуть, нетямиться від того, що ти від нього підеш.
Ще не сказав. Але скажу.
Скажи, й то негайно.
Крістіане, нам треба підписати документи.
Найняти кравців, швачок. Моделей, персонал.
Знайти приміщення. Воно вкрай важливе.
Буссак хоче щось екстраординарне.
А я думав, це буде щось інтимне, щось особисте,
квінтесенція мого бажання творити вишуканий одяг для небагатьох жінок.
Аякже. Та все одно це має бути грандіозно.
Буссак захоче більшого, ніж сукні для кількох жінок.
Ти ж розумієш.
Але мені ще потрібно трохи часу.
- Не знаю, чи ти чув, але... - Твоя сестра вернулася з кошмару.
Так. Це прекрасно, Крістіане. Як вона?
Приходить до тями, але потрібен час.
Неймовірний подвиг.
Іди додому і якнайкраще піклуйся про Катрін.
Дякую, Жорж.
Але як твій бізнес-партнер,
попереджаю – Буссак не надто терплячий.
У нього свій розклад.
Я розумію. І вдячний.
Не переймайся.
Але я переймаюся.
Це правда? Вона тут?
Так, вона тут.
Дякую.
Я маю її побачити.
Ерве, вона слабка. Краще зачекати.
Ні. Я мушу з нею поговорити.
Скоро поговориш.
Але не сьогодні. Вона розгублена.
Про мене питала?
Питала про мене?
У неї амнезія.
Вибач. Але я мушу її побачити.
Катрін.
Я думав, що втратив тебе.
Усе це якось...
Так по-дурному – щось казати.
Усе, нехай відпочиває.
Будь ласка.
Дай хвилинку.
Вона знає, що я тут.
Я думав, що втратив тебе.
Нам ще три доби не можна виходити на вулицю.
Не бійся, після цього ми одразу ж підемо.
Потайки виведемо Жана, коли стемніє.
А потім усі підемо.
Я прийду завтра.
Добре.
Візьми мене за руку, Катрін.
Назви імʼя того студента,
і все це припиниться.
Візьми мене за руку.
- Так? Алло. - Мсьє Діор, добра новина.
Вибачте. А хто це?
Вам телефонує ваша доля.
Я знайшов ідеальне приміщення для вашого нового ательє.
Жорж Віґуру зателефонує вам і призначить зустріч
для огляду приміщення.
Мсьє Буссак. Жорж знає, що мені потрібен ще день-два.
Мсьє Діор,
я непохитний у своєму бажанні втілити ваше бачення в реальність,
але ви маєте виконувати свою роль.
Врешті-решт, це бізнес.
Я розумію. І повірте, я дуже вдячний.
Добре. Тоді все необхідне вже прозвучало.
Війна закінчується, мсьє Діор.
Пора починати життя спочатку.
Знаєте, мені незвично відчувати надію.
Але вам якось вдалося цю надію в мене вселити.
Вертгаймери озивалися?
- Ще ні. - Сміх, та й годі.
Я їх розорю.
Зрозумій одну річ.
- Ніщо не має обернутися проти нас. - Про що ти говориш?
Якщо ти воюватимеш з Вертгаймерами,
усі скелети посиплються з шафи.
Чи є щось таке, чого ти мені не сказала?
Ні. Ні. Я нічого не приховую.
Секрети, про які я не знаю?
Перестань торочити те саме.
Якщо не вимагатимеш у них відповіді, я сама подзвоню!
От лихо. Схоже, в тебе проблеми.
Ельзо, не починай.
Усе, що маю в житті, я заробила.
Я збудувала Дім Шанель з нуля.
І «Chanel No5» – мій винахід. Я їм запропонувала.
А тепер вони думають, що легко їх у мене вкрадуть.
Хто хоче вкрасти в тебе парфуми?
Пʼєр Вертгаймер і його безголовий брат Поль.
Їм це з рук не зійде. Я отримаю те, що мені належить.
Я тільки за те, щоб люди отримували належне.
Зі мною включно.
Прийом сьогодні має бути непоганий.
Ти отримала запрошення?
Запрошення? Ні. А що?
Усіх гостей готелю запрошують. Мені вручили конверт у портьє.
Ми не йдемо на прийом.
Чому? Ану гляньмо, що написано.
«Шановані гості та майбутні друзі»...
Як мило. І трохи лестить.
«Так багато років нам не було чого святкувати...»
Правда.
«Але сьогодні сердечно запрошуємо вас підняти з нами келих за життя
у будь-який зручний час, з 16:00 до півночі».
Ми не знаємо цих людей.
Взагалі-то ти їх знаєш.
Що?
«З нетерпінням очікуємо знайомства,
мсьє і мадам Пʼєр Вертгаймер».
Як кумедно.
Тут так написано.
Це не випадковість.
Ось чому він не відповідає.
В ігри вирішив погратися, але це війна.
Мені потрібна порада.
Щось не так.
Таке враження... що Катрін більше немає.
Я знав, що вона змінилась, але її не впізнати.
- Хто її не впізнає? - Я.
Я не знаю, що робити.
Весь час уявляю, через що вона пройшла,
і...
ті сценарії, які я бачу в уяві, такі...
Вони безжальні й такі похмурі.
Думаєте, вона вас винить?
Я виню сам себе.
Буде безпечніше для вас, якщо я піду.
І я можу пожити з іншими студентами.
Так безпечніше для нас усіх.
Наші повідомляють, що
усіх пʼятьох студентів стратять у тирі Балар.
Катрін, розвезеш записки.
Не відправляй її.
Мусимо спробувати.
Я розумію.
Їдьмо разом до Катрін.
Дякую.
Коли потрапимо на прийом, говоритиму я.
Мені байдуже.
Говори з Пʼєром скільки влізе. Він жонатий.
Я шукаю собі незайнятого.
Здрастуйте.
Випити хочеш?
Ні?
Дякую.
Якщо хтось запитає, як ми одна одну знаємо,
кажи, що ми давні подруги.
З довоєнних часів.
Хай там що, не згадуй про складніші проблеми.
Такі складні проблеми, як Мадрид.
- Ти мене зрозуміла. - Безперечно.
Я приїхала в гості до найдорожчої на світі подруги.
От і все, більш нічого.
Назвіться.
Ви мене знаєте. Відійдіть.
Перепрошую, мадемуазель. Звіряємо імена зі списком запрошених.
Коко Шанель.
Вибачте, мадемуазель. Коко Шанель у списку немає.
Ось у мене запрошення.
«Міс Ельза Ломбарді».
Так. Ваше імʼя тут є.
- Дуже приємно вас бачити. - Мені вас теж.
- Прошу. Сюди. - Дякую. Дякую.
А вона? Хіба не всіх пожильців готелю запросили?
Майже всіх.
Список гостей мсьє Вертгаймер затверджував особисто.
Напевно, сталось якесь непорозуміння.
До зустрічі всередині, люба.
Це неприпустимо. Я заходжу.
Ні.
Не зайдете. У вас немає запрошення.
Послухайте.
Прошу вас, мадемуазель.
Я не хочу викликати охорону.
Не чіпайте мене, ви, дрібна тваринка.
Мадемуазель, це приватне свято.
Ви можете повечеряти з іншими гостями, яких не запросили.
Я добʼюся, щоб вас звільнили.
Воно того варте.
Прошу.
Дайте. Я спробую.
Жалюгідно.
Усіх вітаю. Я Пʼєр Вертгаймер.
Як добре, що всі ви завітали сюди,
щоб розгорнути нову сторінку миру й процвітання в нашому світі.
Підніміть келихи за всіх нас, хто тут зібрався.
Будьмо.
Пʼєр.
Шкода, що ти не прийшла на моє свято.
Не змогла потрапити всередину?
Ти про те казкове святкування, з якого ти пішов,
щоб поговорити зі мною?
Так, саме про нього. Вибач за те, що в тебе не було запрошення.
Ми з братом отримали твого листа.
З погрозою подати на нас у суд.
Він досить виразний. Майже професійний.
Я з вас витрушу те, що ви мені винні.
Сумніваюся.
Ти провернула трюк з арійськими законами, щоб нас випхати.
Варто нам лиш пальцем ворухнути,
і про це піде поголос.
Не кажучи вже про численні ночі в «Рітці»,
коли ти розважала тих клоунів у одностроях.
З мене досить.
Не смій іти геть, коли я з тобою розмовляю.
То не розмовляй.
Я подаю на вас у суд.
Ви заробили цілі статки на моєму імені й ароматі.
Двадцять років ми разом вели бізнес,
а тепер ви думаєте, що можна в мене красти?
До зустрічі в суді.
З тобою і твоїм жалюгідним братом.
Цього не буде. Ми не допустимо.
Ти мій боржник, ідіоте!
Ми уклали угоду. Ти, я і мій брат. Хорошу угоду.
Ти знала, на що йдеш, а ми свої зобовʼязання виконали.
Ти одержала свої 10%. Не розумію, на що нарікаєш.
- Бо ви мене обдурили! - Підтримавши? Повіривши в тебе?
Подорослішай.
Насправді ти сама не роздивилася потенціал власного бізнесу.
Звісно, ти приписуєш усе собі,
але тоді ти була щаслива збутися його,
заради гулянок з недоумкуватими друзями.
Брехун. Брудне смердюче брехло!
Визнай це. Визнай.
Ти віддала бізнес двом євреям, бо знала, що ми зробимо тебе багатою.
Це все, до чого твій народ придатний.
Що ти сказала?
Ти чув.
Гроші, гроші, гроші. Уся ваша суть – це гроші!
Перепрошую.
Ми не закінчили розмову.
Пʼєр, ти ніколи мене не розумів. І ніколи не зрозумієш.
Приємного святкування.
Ти повернулася.
Повернулася.
Твоє тіло тут.
Але дух витає деінде.
- Я не хочу продовжувати. - Я теж так думав. А потім усе сталося.
Мадам Делае побачила тебе у видінні.
- Побачила мене? - Так.
Вона знала, що ти повернешся.
Це неможливо.
Усе це безглуздо. Абсолютно.
Зараз я бачу тебе там.
Тобі дуже боляче.
Усі страждали.
Але з тобою є хтось інший.
Нас катували поодинці.
У ванній я бачу інше.
Та що ви знаєте про ту ванну?
Ні. Ти взяла його за руку.
Візьми за руку.
Тобі допомогли вижити.
Тут ти сама.
- Але там... - Досить.
Твій брат привів тебе до мене,
щоб я трохи розрадила зболене серце.
З тобою хтось був. Ти взяла цю людину за руку.
Крістіане.
Ідіть звідси.
- Співчуваю, ти стільки пережила... - Ходімо, мадам.
- ...моя люба. - Іншим разом. Дуже вам дякую.
Крістіане, виведи її звідси.
Мені так жаль.
Софі.
Софі!
Мсьє?
Мсьє Діор казав, що не прийде? У нас огляд приміщення.
Я такого не чула.
- Скасуйте зустріч. - Добре, мсьє.
Мсьє Буссак не зрадіє.
Катрін.
Вона хотіла тобі допомогти. Ми всі хочемо допомогти.
Допомогти мені?
Ти мені не допоможеш.
Але ти вдома.
Ти тепер тут, з нами. Ти маєш бути тут, з нами.
Дозволь допомогти.
Це я винна в тому, що сталося з Жаном.
Дарма я попросила його піти з цієї квартири.
Тут він був у безпеці.
Прости собі. То була неможлива ситуація.
Мсьє? Мадемуазель?
Я вирішив вас провідати. Чув, що справи у вас не дуже.
- Я дзвонив. - Ні.
- Хотів поговорити. - Ні. Жодних відвідувачів.
Ви невчасно, юначе. Прошу вас.
Я вас десь бачила.
Як я вас знаю?
Я був другом Жана. Почув, що ви вже вдома.
Ви не могли б піти зі мною? Будь ласка.
Я маю вам щось показати.
Катрін, ти не в тому стані.
Мсьє, це важливо.
Авжеж.
Сюди, будь ласка.
Вони всі тут.
Вони?
Так, Жан та інші.
Нас було шестеро.
Ми поставили маленький друкарський верстат у домі моєї бабусі
і стали поширювати антинацистські листівки.
Спочатку здавалося, що це щось неважливе.
Але все розрослося. Опір розширився.
А потім це привернуло увагу ворога – нацистів.
Коли пʼятьох моїх друзів забрали нацисти,
я був певен, що стану наступним.
Але по мене ніхто не прийшов.
І наступного дня зі мною нічого не сталося.
І з моєю родиною нічого.
І через день теж.
Так я зрозумів, що друзі мене не виказали.
Друзі не зламалися, і ти не зламалася.
Я не знаю, як ти витримувала всі тортури й мовчала.
Я хочу подякувати, саме тут.
Я завдячую тобі життям.
Ти дала мені другий шанс на життя.
Коли будеш готова, я відвезу тебе додому.
Я все згадала.
Я памʼятаю.
Люди в таборі повірити не могли, що я така хоробра, пережила катування.
Але то не хоробрість не дала мені говорити.
Не відвага.
Я згадала.
То був ти, Крістіане.
Не бійся.
Я так втомилася.
Краще б мене там убили.
Померти легко.
Тільки ти знаєш, що слід робити.
Ти мене чуєш? З ким ти розмовляєш?
Мені нічого вам сказати!
Тягніть її! Тягніть!
Ні!
Вибач, що турбую.
Ти не турбуєш, Крістіане.
Я просто хотів попросити вибачення за те, що пропустив зустріч.
Завтра я прийду і надалі приходитиму щодня.
- Мені потрібно на тебе покладатися. - Я не підведу.
Разом ми створимо щось чудесне. Ти, я і Буссак.
Це велика рідкість.
Що рідкість?
Отримати в житті другий шанс.
Другий шанс?
Так, мені було даровано другий шанс.
Як і нам усім.
Ельзо, йди шукай собі номер.
Я не в гуморі вислуховувати твої дурниці.
Заради всього святого.
- Що тобі треба? - Ти цілковито маєш рацію.
Я тебе ніколи не розумів.
- Пʼєр. - Але я хочу зрозуміти.
Сьогодні.
Ставай на коліна.
Коко, прошу тебе.
То не я. То мій брат.
То будь слухняним хлопчиком.
І виплати мені мої довбані гроші.
Переклад субтитрів: Олена Любенко