FOR 18 TIMER SIDEN SANSET TYLER EN BRANN I CHINA ALLEY I HANFORD.
SENERE DEN KVELDEN TOK TEMPELET FYR.
EN NETFLIX-SERIE
Du kan lukte røyken.
Hei, dere.
-Det har vært en tøff natt og dag. -Ja. Så fint å se deg.
-Det er… -Grusomt.
Ja, det er grusomt. Det…
Det finnes ikke ord.
DET HINSIDIGE MED TYLER HENRY
Brannen, som startet i trappegangen,
forårsaket store varme- og røykskader
på tempelrommet i andre etasje.
Jeg fikk en telefon kl. 22.30 i går.
-De drev med slukningsarbeid i morges. -Jøss.
Brannvesenet kom raskt.
Vi hadde sju brannbiler her.
-Den var stor. -Den var stor.
China Alley Preservation Society-direktør, Arianne Wing,
og ektemannen, Steve Banister,
er takknemlige for brannvesenet
og fokuset på å bevare eiendommen.
Takket være en nylig omvisning
var mannskapet kjent med layouten
og de verdifulle gjenstandene.
Hanfords brannsjef, Steve Pendergrass, sier de var nøkterne
med bruk av vann for å få kontroll på brannen.
Det var vakkert.
Jeg håper vi kan få det tilbake etter restaurasjonen.
Ofte har jeg forutsett et utfall uten at jeg innså det.
Når jeg nevner et medisinsk problem eller noe å være obs på, som en brann,
deler jeg inntrykkene, for ofte er de relevante
og ender opp med å skje,
selv om jeg ikke vet det på det tidspunktet.
Jeg håper…
-En ny inkarnasjon. -Ja.
-Takk. -Ingen årsak.
EN HJEMLØS PERSON HAR TILSTÅTT AT HUN STARTET BRANNEN.
HUN BLE PÅGREPET OG SIKTET FOR BRANNSTIFTING
KAPITTEL NI EN HØY PRIS
TYLERS MAMMA
Dagens lesning blir interessant.
-Jeg har kontakt med fem personer. -Jøss.
Fire av dem fremmer en yngre en.
-Det er en kvinne. -Jaså?
Det føles som om hjernen slutter å fungere.
Elektrisk. Så føles det som om jeg glir inn i det ubevisste.
Så føles det som jeg dør, men det skjedde veldig raskt.
Det føles som en uvanlig ulykke eller noe rart.
-Står til? Jeg heter Tyler. -Hei.
-Jeg heter Delaney. -Hyggelig.
-Hyggelig å treffe deg. -Avonlea. Hyggelig.
Jeg har mottatt mye allerede. Beklager. Så hyggelig å treffe dere.
Så flott. For et vakkert hus.
-Takk. -Det er fantastisk.
Jeg mottar mye. Unnskyld. Det skjer aldri!
-Allerede? -Jeg må klarne halsen.
-Greit. -Et øyeblikk. Jeg må…
Kjære vene! Det har aldri skjedd før.
Beklager. For en rar introduksjon.
Nei, det går bra.
Jeg gleder meg til å snakke med dere.
-Vil du ha vann? -Det går bra.
-Unnskyld. -Herregud.
Jeg tar litt vann, hvis det er greit.
-Der er vannet. -Perfekt. Takk.
Du store. Det har aldri skjedd før.
Det kommer mye gjennom fysisk når jeg skal ha en lesning.
Det pleier å starte under lesningen, men da jeg møtte dere,
begynte det å skje. Jeg har kontakt med mange.
Vanligvis er det én eller to. Dere har en hel gjeng.
-Så… -Greit.
Før vi starter, har dere med noen gjenstander?
-Dere kan ta dem frem. -Klart det.
Så kan vi se hva som kommer inn.
-Og gitaren. -Flott. Og gitaren. Veldig bra. Takk.
Jeg skal rable litt, så får vi se hva som kommer.
Greit.
Alt er bra.
Greit.
Ja.
Greit. Så jeg har…
Greit.
Det kommer fem personer som har dødd.
De fleste av dem er menn. De er veldig beskyttende,
veldig faderlige.
De er fornøyde med livet
og måten de døde på, men de beskytter en liten…
Noen som døde da de var yngre.
Som døde veldig ung.
Det legges stor vekt på det.
Jeg skal prøve å skille personene ad.
De ber meg om å snakke om "pappa".
Av og til får jeg en farsfigur.
Men dette er faren til noen.
-Er faren din død? -Ja.
-Jeg må fremheve det. -Ja.
Greit.
Han kommer med faren sin.
-Ja. -På et vis.
-De er sånn. -Ja.
-Sånn føles det. -Herregud.
Noen har stormfulle far-og-sønn-forhold.
De sier: "Vi er som peanøttsmør og syltetøy."
De kommer sammen, og det er viktig.
Gi meg et øyeblikk.
Jeg føler dette i brystet, men ikke like plutselig som hjerteinfarkt.
Noen hadde væske i lungene
og hadde et lungeproblem, for jeg får ikke puste. Stemmer det?
Det er nok bestefaren min.
-Ok. -Han hadde lungekreft.
Er det en Harold?
-Det er bestefaren min. -Er det ham? Greit.
Det er alltid nifst når det skjer.
Han gjorde ikke alltid ting for å forbedre helsen.
-Ja. -Selv når vi sa: "Kanskje du bør roe ned."
Han sa: "Jeg gjør som jeg selv vil."
Stemmer det?
-Han røykte. -Ja.
Da jeg fikk problemer med å puste,
kan det være knyttet til måten han døde på.
-Ha det i bakhodet. -Akkurat.
Greit.
-Har bestefar en søster? -Ja.
Det nevnes noen som ble oppkalt etter en stein, eller…
Jeg ser symbolet som pleier å vise til en fødselsstein.
Hadde dere en Ruby eller Opal i familien?
-Tante Opal. -Greit.
Det er søsteren til bestefar.
-Akkurat. Utrolig. -Herregud.
Jeg må fremheve henne.
-Hun har gått bort? -Ja.
Greit.
En ting jeg vil nevne… Nei, jeg må gå til den yngre.
Jeg snakker om det
etter hvert som jeg mottar det.
Den yngre er veldig glad.
Det er en samtale rundt noen
som har sagt:
"Hvis denne personen var her, hadde den hatt førerkortet
eller ville tatt førerkortet."
Det føles som noen har hatt den samtalen.
-Jeg må si "hun". -Ja.
Det føles som en kvinne.
-Hun vet om dette. -Ja.
-Skjedde den samtalen? -Ja.
Hun kommer gjennom, og jeg vil at du skal vite…
Jeg har gåsehud.
Hun sitter ikke fast i samme alder som da hun døde.
-Du skal vite at… -Jeg vil…
-Du sa alltid det. -…det er viktig at dere vet det.
Hun avgir følelsen av at hun har utviklet seg selv som bevissthet,
på den andre siden.
Hun er fortsatt svært knyttet til familien.
Hun virker veldig aktiv.
Det føles som om hun måtte være aktiv for å…
Når hun ikke var aktiv, følg med. Det er en følelse av at energien må ut.
Hun spilte fotball. Jeg trente laget.
-Ja. -Hun var lagets beste spiller.
Hun spilte bedre enn mange av guttene.
Det tror jeg på. Hun hadde mye energi.
Du snakker om datteren vår.
-Hun var fem og et halvt. -Akkurat.
Hun ville vært 15 nå og tatt førerkortet.
Jøss.
Datteren vår Kensley var fantasirik.
Hun var en stor kunstner. Hun elsket å tegne.
Hun var god i fotball og elsket å spille.
Ta den.
Bra, Kensley!
Hun elsket å bade.
Vi elsket å dra på stranden, og vi fant alltid et basseng.
Hun ber meg om å snakke om søsknene,
og hun sier det på en positiv måte, med mye glede.
Hun lever gjennom søsknene sine.
-Ja. -Jeg vet ikke hvor mange det er,
men det føles som mange.
Minst tre, kanskje flere.
Vi har tre barn i live.
-Veldig bra. -Ja.
Hun hadde mange interesser i sitt korte liv.
Fra hennes perspektiv
-hadde hun et godt liv. -Ja.
Hun takker foreldrene sine for det.
Hun sier at hun skulle ønske hun hadde hatt mer tid,
men dere gjorde tiden hun hadde utrolig.
-Ok? -Ja.
Selv med måten hun blir husket på i ettertid,
sier hun: "Dette er større enn ett liv." Det er mye takknemlighet rundt det.
Går det bra? Du er stille.
Det går bra. Det er mye å bearbeide.
Hun ber meg snakke om situasjonen som førte til at hun døde.
Det er ting vi må snakke om, fordi det er innviklet.
Det er mer sjeldent enn lungekreft eller leversvikt.
Det er ting her.
Hun gir meg følelsen av en innledende ting.
Jeg ser en rett linje. Så merker hun av på linjen.
Det tyder på at noe startet. Noe skjedde,
og det startet hendelser som førte til døden.
Hun sier ikke at hun døde av det første.
Noe skjedde senere. Muligens knyttet til hendelsen.
Så døde hun av det,
hvis jeg ser det riktig.
Hun vil at folk skal gi slipp på skyldfølelsen
knyttet til den første hendelsen.
Hvis noen føler: "Vi burde vært der og forhindret
at dette skjedde. At skaden ikke oppsto."
Jeg vet ikke helt hva det er, men det er en følelse av:
"Hvorfor var jeg ikke der for å forhindre det?"
Ingen kunne ha visst at den hendelsen skulle føre til et dødsfall.
-Det er rart. -Vi lekte med Barbie på rommet hennes.
-Ja. -Hun gikk for å hente noe.
Da hun kom tilbake, løp hun og falt.
-Og brakk armen. -Akkurat.
-Som jeg oppfatter det… -Føler du deg skyldig?
Jeg har alltid gjort det.
-Det visste jeg ikke. -Ja.
Hun vil at du skal gi slipp på det. Ingen kunne ha visst
hva det skulle føre til.
Beskjedene er ikke tilfeldige.
Du skulle høre det i dag. Du kunne ikke ha gjort noe annerledes.
Av og til føler vi det sånn.
Du har håndtert det fantastisk.
Ja. Alt er bra.
Det går bra.
Greit.
Hun tar opp det som skjedde etter den hendelsen.
Ting skjedde veldig raskt.
Det er noe tungt her.
Hun vil ikke at jeg skal gå inn på det. Hun vil at det skal være positivt.
-Ja. -Morsomt.
Jeg tror at noe skjedde etter den første hendelsen
som førte til døden.
Hun gir meg en følelse av…
Dere skal vite at hun ikke led da hun døde.
Det er veldig tydelig.
Hun gir meg følelsen av at hun sovnet.
Det er min beskrivelse.
Jeg vet at noe er galt,
og jeg vet at jeg ikke kan unnslippe,
men så sovner jeg.
-Det føles som om jeg dør mens jeg sover. -Ja.
Det var veldig fredelig.
Jeg tror at noen angrer på hvordan de håndterte tiden
før det skjedde?
-Etter… -Ja.
Etter hun brakk armen, var det… Skyldfølelsen kan være…
Jeg føler meg skyldig fordi
vi dro til en spesialklinikk for brukne bein.
Ja.
Ofte tenker jeg at om vi hadde dratt på sykehuset…
-Ja. -…hadde hun vært her ennå.
Men uansett,
så tok vi henne med dit,
og da de skulle fikse det brukne beinet i armen hennes…
-Ja. -…ga de henne lidokain, og…
Det pleier å gå bra, men de ga henne
mer enn en voksen dose. De ga henne en overdose med lidokain.
Jeg var den eneste i rommet. De tok røntgen av armen hennes.
Hun så på meg og sa:
"Pappa, jeg er trøtt."
Det var det siste jeg sa til henne.
-"Det er greit. Du kan sove." -Ja.
Jeg er så lei for det.
Så leit at dere måtte oppleve det. Det er…
Stakkars jente.
Er det en Luke i familien?
Det er nevøen vår.
-Ja. -Han og Kensley sto hverandre nær.
-Det var fire dager mellom dem. -Hun vil at jeg skal snakke om ham.
Hun har mye kjærlighet for ham.
-Ja. -Det føles som han har henne med seg.
Det er interessant.
-Du ser det ennå. -Ja.
-Han var ikke den samme etter det. -Nei. Selv som femåring.
Hun vil fremheve ham i dag som en som var viktig for henne.
Jeg håper dere kan si det til ham hvis han er åpen for det.
Den kjærligheten. Hun sørget for å nevne ham.
Det er stort.
Greit.
Dette er rart.
Hun viser meg en liten fugl.
Hun viser meg fuglegreier.
-Det er visst viktig. -Det er veldig viktig.
Hun elsket fugler.
Hun jaget dem nedover stranden.
Samme hvor det var fugler, så… Det er ikke unormalt.
-Men hun elsket fugler. -Ja.
Vi føler hennes tilstedeværelse her.
Selv om vi har flyttet fra huset hun bodde i.
-Hun er med oss. -Absolutt.
-Og fugler banker på vinduene våre. -Ja.
De er overalt. Det er reir overalt.
-Nytt liv. -Ja.
Det er sprøtt.
Jeg elsker det. De liker de små påminnelsene.
Etter mange tusen lesninger har jeg lært at små ting er store ting.
-Ja. -Det har jeg lært.
Det er så mye kjærlighet her.
Kontakten med datteren deres, den avsluttes ikke når jeg drar.
-Ja. -Hun er i hjertet og sjelen deres.
Dere kan snakke høyt til henne,
og dere kan ta henne med dere på nye opplevelser og minner.
Hun føles eldre enn da hun gikk bort,
og det vakre her er at jeg tror alle vil forenes en dag.
Vi ser dem igjen.
Disse sjelene, disse menneskene. De venter på oss.
De oppmuntrer oss til å leve livet, til å gjøre mest mulig med tiden vi har.
Av og til minner dødsfall oss på hvor verdifullt livet er.
-Og hvor raskt det kan ta slutt. -Ja.
Dere har håndtert det på en vakker måte.
Det må ha vært vanskelig. Dere har vært sterke for barna.
Dere har hedret henne.
-Det tar aldri slutt. -Ja.
Hun er med dere gjennom alle viktige situasjoner.
-Alle uteksamineringer, alle bryllup. -Ja.
Helt til dere blir gamle, og en dag møtes dere igjen.
Vi følger hverandre hjem i livet.
-Takk for at jeg fikk ta kontakt. -Tusen takk.
-Takk. -Selvsagt.
-Det var utrolig. -Takk.
-Kan jeg vise deg noe? -Gjerne.
-Greit. -Vi må være stille.
Det er et reir her ute.
Det er en sørgedue.
Det er ikke "mourning" som i "good morning".
-Det er "mourning". -Sorg.
Det er rett der, og de bryr seg ikke. Vi kan stå her. To år på rad.
-Ja. -Det er et tegn.
Takk igjen. Dette har vært fantastisk.
-Ja. Ha det. -Ha det bra.
Jeg får en følelse av fred,
særlig når jeg vet at hun er med pappa.
Faren din passer på.
-Så fint at alle kom sammen. -Ja.
-Som en stor familie. -Ja.
Jeg vet at Kensley har det bra. Hun hørte oss si at om hun hadde vært her,
ville hun tatt førerkortet. Vi har sagt det mange ganger.
Det er utrolig at han sa det.
Det er 48 timer til liveshowet.
Du har sagt i hele dag at du har mottatt ting.
Ja, det har vært overveldende.
TYLER SKAL PÅ TURNÉ I 50 BYER.
Du hadde et syn tidligere som traff deg hardt.
Et bryst, et brystbein knakk. Det laget en lyd.
Det er som små lynnedslag.
Jeg vil oppmuntre deg, men ta det med ro og vær forsiktig.
-Fordi du… -Ja.
Dette er første show etter lungekollapsen.
-Sist døde du nesten. -Jeg savner det sånn.
-Du døde nesten. -Jeg vet det.
Tidlig i 2020 skulle jeg ha et liveshow.
Jeg lå i senga før showet og forberedte meg
på alt jeg skulle gjøre på scenen,
og så fikk jeg vondt i brystet.
Jeg ropte på Heather og mamma. Jeg måtte på sykehuset.
Lungen min hadde kollapset.
Lungen hadde kollapset helt og lå mot hjertet mitt.
Jeg måtte få legehjelp omgående, ellers hadde jeg dødd.
Jeg lå på sykehuset i mange måneder for å bli frisk etter den opplevelsen.
Det var skummelt å se deg gjennomgå det.
-Jeg kan ikke se for meg hvordan det var. -Ja.
Det har sin pris.
Jeg håper jeg lever et langt liv, men jeg føler meg gammel.
På innsiden. Og lesninger får meg til å føle meg eldre.
Derfor ser jeg ikke for meg selv som
en 70-åring, for jeg er så sliten allerede.
Posene under øynene dukket ikke bare opp. Jeg ble født med dem.
-De kommer fra utallige syn… -Ja.
Eteriske opplevelser og fra å se ting man aldri glemmer.
Det gjør at en person blir eldre.
Jeg har forsikret produsentene og familien om at jeg kan ha lesninger på scenen,
men jeg vet ikke hvordan det vil påvirke min fysiske helse.
-Så. -Det gjør meg trist.
Ikke vær trist.
Jeg vet ikke hva jeg hadde gjort uten deg.
Jeg skal ikke dra noe sted.
Poenget er at vi ikke forstår det,
så hvem vet hvordan det påvirker kroppen min.
TYLERS HJEMSTED
PIONEER BARNESKOLE
Alt ser helt likt ut.
-Dette var blått. -Jaså?
De fleste timene var der.
-Dette var auditoriet og biblioteket. -Det er en dame der.
Mamma glemte å hente meg på første skoledag.
-Jeg var der. -Hvordan glemte hun det?
Aner ikke. Jeg klandrer henne fortsatt.
-Jeg var enebarn. -Hun hadde mye på gang.
Sånt skjer.
Det føles uvirkelig å dra tilbake til barneskolen min,
for det er det eneste stedet jeg har følt meg normal.
Her var jeg før livet mitt forandret seg for godt.
Før jeg ble oversvømt av inntrykk og syn og samtaler om folk som har gått bort.
-Står til, Mrs. Weisgerber? -Hvordan går det?
Så fint å se deg.
Jeg var bibliotekar da Tyler startet på Pioneer barneskole.
Tyler skilte seg ut.
Han utstrålte lykke.
Tyler fikk deg til å føle deg bra.
Hvor høy var han sist du så ham?
-Var han… -Rundt så høy.
Ja.
Du ble kjent med evnene dine som tiåring.
-Jeg begynte å bruke dem. -Visste du at han hadde den gaven?
-Nei. -Jeg sa ingenting i starten.
Jeg forsto det ikke.
Det hendte at jeg mottok inntrykk fra folk selv før jeg ble ti,
men jeg trodde det var en intuisjon, ikke en evne.
I starten da jeg var der, var jeg bare et barn som alle andre.
Jeg ble behandlet som alle andre.
Samtidig så var det der ting begynte å bli kompliserte.
Bestemoren min døde da jeg gikk i fjerde klasse.
I femte klasse hadde jeg det vanskelig på grunn av alle følelsene
om bevissthet som var forvirrende og overveldende.
Som tiåring vet du ikke hvem du er,
for ikke å snakke om en helt annen eksistens.
-Jeg prøver å mane frem minner. -Har du noen?
Dette husker jeg.
Dette var et sted hvor jeg kunne bare være et barn.
-Så. -Ja.
Det har vært en utrolig reise, særlig å komme tilbake.
Jeg går rundt på skolen og tenker på minnene
og alt annet det får frem,
men jeg blir distrahert av inntrykkene jeg mottar i bakhodet.
Jeg gleder meg.
Det føles uvirkelig å sitte foran min tidligere bibliotekar.
-Ja! -Jeg gleder meg. Jeg har boka mi.
-Jeg mediterer… -Så vi skal…
Vi skal ha en lesning.
-Jeg visste ikke det. -Vil du det?
-Vi må ikke det. -Det går bra, men jeg visste det ikke.
-Jeg trodde vi skulle prate om gamledager. -Ja. Det skader ikke.
-Du bestemmer. -Det går bra for meg.
Jeg vet aldri hvem som kommer,
og jeg må velge den som kommuniserer sterkest.
Så får vi se.
Jeg har det.
Du hadde en datter. Maddie?
-Maddie. -Jeg husker henne.
-Har du flere barn? -En sønn, Lee.
Du har en sønn. Flott.
Gjorde han det? Interessant.
Sånn. Jeg vil snakke om dem og karrierer.
Med datteren din
er det interessant, fordi det…
De anerkjenner endring, mange endringer for henne.
Når jeg får kontakt med hennes energi,
så føler jeg at hun vil få mye ansvar.
Hun må ta en avgjørelse.
"Er jeg klar for å ta på meg denne oppgaven?"
Jeg får følelsen: "Ja. Gjør det. Det går bra.
-Du er flinkere enn du vet." -Ja.
Det er visst relevant for henne.
-Masse endringer. Masse. -Mange endringer.
-Akkurat. -Det stemmer helt.
Jeg tror hun må gjøre jobben for andre.
-Hun må gjøre mye forskjellig. -Hele tiden.
Det skjer ofte. Hun blir frustrert, men gjør det likevel.
Hun er hardtarbeidende.
Responsen blir positiv.
Hun er på riktig spor.
Bra.
Er noen involvert i politiet?
-Ja. -Hvem er det?
-Sønnen min. -Det er sønnen din.
Han vil også oppleve endringer.
-Interessant. Hvor gammel er han? -Han er 29.
Greit. De tar meg med til…
…fire år siden. Jeg vet ikke hvorfor. Tjue…
Fire år siden hvis 29…
-Han giftet seg. -Jaså? Veldig interessant.
De tar opp en mottakelighet for fruktbarhet,
en samtale om det. Det er bra.
-Det ordner seg med tiden. -Bra. De fikk sitt første barn til slutt.
-Utrolig. -Hun er to måneder gammel.
-Sadie. -Gratulerer.
-De hadde problemer med å bli… -Ja. Noe greier.
-Sånt skjer. -Ja.
Ting skjer som de er ment å skje.
Jeg føler meg positiv.
Dette er et rart bilde, men noe å huske på.
Noe med en flyvende gris. En gris med vinger.
Jeg må ta det opp.
Mannen min pleide å si: "Når griser kan fly."
Vi var på en butikk, og de hadde en flyvende gris på en snor.
Den snurret rundt, og Maddie sa: "Se!"
Så gøy. "Når griser kan fly" gir mening.
-Det er et morsomt minne. -Ja, absolutt.
Så morsomt.
Der har vi det.
Det føles som jeg må ta opp ham.
Hvor? Skal vi se.
Det er vanskelig å skille mellom din mors og din fars side.
Det føles ikke som foreldrene dine er døde.
-Lever de fortsatt? -Ja.
-Utrolig. -Fantastisk.
Vi skal opp en generasjon.
Er det en kvinnelig forbindelse?
Masse feminin energi, og jeg må fremheve "J".
Et kvinnenavn på "J".
Har du noen kvinner på bokstaven "J" i familien?
-Begge bestemødrene. -Greit.
Er det en Julie?
-Julia. -Julia.
Greit. Har en av dem gått bort?
-Begge. -Har Julia gått bort?
-Definitivt. -Jeg må fremheve det.
Jeg har også noen samtidige.
Jeg må nevne et par kvinner som har gått bort.
De slår meg som eldre. Jeg må snakke om to ting
som er relatert til hjernen.
Det gjelder ikke mental helse, men noe fysiologisk
som var galt kognitivt sett, evnen til å oppfatte omgivelsene.
-Jeg tenker demens, Alzheimers. -Alzheimers.
Det kan være relevant.
Det er også en som fikk slag.
Det er to ting her som er interessante.
Hvem døde med Alzheimers?
-Min tante Adeline. -Akkurat.
Hun ber meg om å ta opp at hun ikke er alene.
Hun anerkjenner en samtidig.
Hadde hun søsken? En søster som også døde?
Jeg må fremheve begge to.
-Hun fikk slag. -Jeg skjønner.
Akkurat.
Her.
-Det var mye informasjon! -Ja.
Jeg trodde aldri jeg skulle sitte med bibliotekaren
-og ha en lesning. -Ikke sant.
Det er noe med å overraske læreren.
Jeg er fortsatt forbløffet.
-Jeg bare: "Jøss." -Ja.
Jeg ble så paff, fordi han visste så mye.
Alt stemte.
Alt stemte. Det var utrolig.
-Det var så kult. -Jeg vet det!
Jeg har et liveshow foran mange tusen.
-Jeg velger en. -Tilfeldig.
De sier: "Jeg har ingen."
-"Jo, det har du." -Ja.
Deres kjærlighet for oss overgår våre egne forventninger.
-Ja. Jøss. -Ja.
Vi er så råflotte, hva kan jeg si? Jeg elsker blomstene. Er de ikke fine?
Du skal få noen servietter.
-Jeg skal hjelpe deg. -Her.
-Jeg gir deg dem. -Hva gjør jeg?
-Det du vil. -Ser det ut som jeg har gjort dette før?
Jeg vet ikke…
Du gjør som du vil.
-Ok. -Ok?
Så lenge den går i hullet.
Jeg har ikke sett Peter og Felicia på lenge, så jeg gleder meg.
Vi skal spise lunsj med Peter og Felicia. Jeg gleder meg til å se dem.
Vi har mye å snakke om.
Du store!
-Hallo! -Se hvem det er!
-Jippi! -Hei!
-Dere… -Et syn i grønt.
-Ikke gråt. -Jeg kunne vært her for ti minutter siden.
-Hun er treig. -Står til?
Ikke gråt.
-Står til? -Hei, Tyler.
-Bra. -En lykkens dag.
Det er så fint å se dere. Vi har ordnet litt som jeg håper dere liker.
-Vi har quiche. -Nydelig.
-Sett dere. Slapp av. -Theresa.
-Ja? -Jeg er svart. Jeg liker ikke quiche.
-Ok. Jeg… -Jeg setter pris på det.
Jeg lager hva du vil.
-Du har ikke laget dette. -Jo. Prøv den.
-Den har bacon. -Hun vil mate alle.
-Hun må bare. -Hun er flink.
-Hun er det. -Takk.
Vi har mye å snakke om.
Jeg vil bare si noe.
Denne reisen har vært tøff for oss alle.
Dette er den nye begynnelsen.
Jeg er glad i dere.
Hadde du ikke oppmuntret meg til å ta DNA-prøven,
hadde jeg aldri visst det jeg vet nå.
Stella har hatt makt over meg i så mange år.
Nå har hun ikke det.
Hun får ikke kontrollere livet mitt lenger.
Vil du ikke konfrontere henne?
Jeg har funnet ut at det ikke vil spille noen rolle.
Det spiller ingen rolle.
Du konfronterte fortiden, og du har avdekket sannheten.
Jeg trodde ikke at Tyler skulle være den som hjalp meg
med å finne ut hvem jeg er,
med å legge alt det som har skjedd bak meg
og med å få meg til å føle meg hel igjen.
Den eneste delen av fortiden min jeg vil ha, er du og Felicia.
Jeg ville vise dere dette.
-Det er familietreet mitt. -Jøss.
Det har min italienske familie og navnene deres.
Her nede er mine brødre og søstre, som Felicia og Peter.
Dere er familien min, samme hva som skjer. Det endrer seg ikke.
Vi er søsken. Jeg vil alltid være glad i dere.
Jeg setter pris på at dere hjalp meg
og beskyttet meg.
Jeg husker mye. Jeg vil takke dere
for alt dere har vært gjennom.
Det føltes bra å se navnet mitt på Theresas familietre.
Jeg sa til Theresa at jeg alltid vil være den beste broren hennes.
Den stillingen er opptatt.
Jeg vil treffe den andre broren.
Jeg vil være glad i ham, men han må kjenne sin plass.
Det jeg tar med meg fra i dag at familien er kjærligheten vi har…
-Delt. -…skapt.
Det handler ikke om blod.
Det handler om kjærlighet og om båndet.
Dere vil alltid være tante og onkel. Jeg er så takknemlig for historien vår.
Gjennom denne reisen
har jeg og mamma avmystifisert gåten og monsteret Stella.
Nå vet vi hvem vi er,
hvor vi kommer fra, og hvor stor familien vår er.
Familie skaper man selv.
Skal vi klemme?
-Jeg elsker deg. -Du er den beste gaven.
-Ok? -Vi er bundet sammen.
-Hvordan var det med Nanci i dag? -Bare bra.
Hun visste at vi skulle dra.
Hun beit meg i hånda for å få meg til å bli.
-Du ser bra ut. -Takk. Ja.
Jeg har vann, og vi kan stoppe på Starbucks.
Vi har god tid.
På vei til mitt første show siden lungekollapsen,
får jeg mange meldinger fra den andre siden
til folk som skal på showet.
Jeg greier ikke å fokusere på annet.
Det er så rart at vi er på vei til et liveshow.
Det er så lenge siden.
Det blir rart å se så mange fjes.
Det er rart. Det er ett og et halvt år siden.
Og måten du avsluttet det siste på.
-Og så ble det et helvete. -Jepp.
Nesten en måned på sykehuset.
-Kan vi la være å gjøre det igjen? -Ja.
-Jeg kan ta den. -Den skal hit.
Jaså? Greit.
-Den er din. -Klar?
-Klar. -Har dere alt?
Det vanskeligste er å gå gjennom lobbyen.
Når vi kommer til hotellet før Tyler skal ha liveshow,
er han veldig rolig, veldig isolert.
-Straks tilbake. -Han vil ikke være sammen med andre.
Han vil ikke ha stimulering. Når vi bestiller romservice,
tar jeg imot maten, fordi han vil ikke samhandle med andres følelser.
Vi snakker ikke om ubehagelige ting foran ham.
Vi diskuterer ikke vanskelige ting, fordi vi vil at han skal ha ro.
Alt begynner å komme gjennom.
Det er veldig tåkete, mentalt og fysisk.
Det er veldig annerledes. Jeg vil få det overstått.
Jeg vet ikke. Jeg har mange følelser.
Jeg vet ikke helt hva det er. Spenning, glede.
Kanskje litt frykt, men jeg vet ikke hva jeg er redd for.
Jeg har gjort over 50 show. Det å gå ut og være sårbar…
Det gjør fysisk vondt.
Det er emosjonelt krevende.
Jeg går inn i en tilstand
som gjør det vanskelig å uttrykke ting før jeg begynner å rable.
Da kommer alt ut.
Jeg må bare gjøre det jeg er her for å gjøre,
gå ut på scenen i morgen og kjøre på. Og så…
Så kan jeg være menneske igjen når jeg er ferdig.
Trommevirvel.
-Hei! Står til? -Er du klar?
Absolutt. Takk.
-Hei. -Hyggelig.
-Står til? -Jeg skal følge deg.
Takk, det setter jeg pris på.
Greit. Vi sees…
Jeg er engstelig før showene.
Mye står på spill. Det er mer enn underholdning.
Folk er desperate etter å få kontakt med de de har mistet.
Folk har reist mange hundre mil for å være i rommet.
Mange kan få en avslutning via en annen lesning.
Det er vanskelig, for jeg har ingen kontroll over meldingene.
Jeg kan ikke fremtvinge det.
Jeg må ha tillit til at de på den andre siden dukker opp.
-Er du nervøs? -Jeg mottar veldig mye.
-Mottar du mye allerede? -Ja.
Det har gått halvannet år.
-Mye har bygd seg opp. -Nettopp.
Det gir nok flere nerver.
-Det går bra. Jeg elsker deg. -Jeg også.
Vær rett i ryggen. Greit? Ørene i kant med skuldrene.
-Stable bøker. -Jeg har dårlig holdning.
Jeg har elendig holdning, men vær rett i ryggen.
Jeg tror han er nervøs fordi det er 1,5 år siden forrige liveshow.
Tanken på å stå på scenen foran tusenvis av mennesker,
den er heftig.
-Er du nervøs? -Jeg er alltid nervøs.
Akkurat nå er jeg engstelig.
Jeg risikerer livet ved å stå på den scenen.
Men jeg må. Det er mitt kall.
STILL TYLER ET SPØRSMÅL
Er du klar?
Ja. Jeg tar med meg dette.
-Ta tingene dine. -Ja.
-Greit. -Greit. Da går vi.
Nå kjører vi.
-Vi venter her litt. -Høres bra ut.
-Jeg må trekke pusten. Jeg er spent. -Pust dypt.
Hvordan føles lungen?
Litt begrenset når jeg er nervøs.
-Det er forståelig. -Det er ubehagelig.
Mitt formål er å overlevere beskjeder. Jeg er her for å hjelpe.
Jeg er her for å helbrede.
Jeg er her for dem. Det er hvem jeg er, for enhver pris.
-Det er en spesiell jobb. -Ja.
Takk for alt.
Tiden er inne. Vi får se hva som skjer.
Jeg bare… Ta deg sammen.
Mine damer og herrer, Tyler Henry!
Hallo, alle sammen!
Hvordan går det?
Det føles så bra å være tilbake.
Tekst: Mari Hegstad Rowland