COMPLEXUL BROOKMORE
„Teddy Thompson, cel mai bun agent imobiliar din Pasadena.
Transformă-ți visul în realitate!”
Poza e lipită pe toate autobuzele din oraș.
Tot un autobuz m-a lipit și de asfalt.
Nu voi folosi cuvântul „lipit” în necrolog.
Poate „strivit”? Mă mai gândesc.
Apartamentul necesită renovări. Când te apuci de ele?
'Neața, Nell! Nu ți-ai plătit chiria.
În plus, să știi că ceva împute rău partea ta de frigider.
Scuze. Sunt în pană de cecuri și de bani.
Iar mirosul e de la o combinație de supe pe care o s-o mănânc azi la prânz.
Scârbos! Te rog să înlături Franken-supele din apartament
când pleci la muncă, unde trebuia să ajungi acum 20 de minute.
Poftim? Nu se poate! Fir-ar să fie!
Carevasăzică, stai cu chirie? Nu cred că pot fi agentul tău.
Urma să vând o proprietate de zece milioane de dolari.
- Mă ocup doar de proprietăți de lux. - Și eu ce fel de proprietate sunt?
Una lângă aeroport, cu valoarea în scădere.
Ba nu-mi scade valoarea!
Expediază-l tu, te rog! Mersi!
Sam!
- Bună! - Sam, crezi că mă depreciez?
Vorbești de piele? Am niște vitamina A care îți exfoliază complet fața până luni.
Nu, mă refeream la figurat.
- Mă tem că am mucegai la subsol. - Aoleu, n-am nicio cremă pentru așa ceva!
Lucrez aici de un an.
- Sunt considerată o persoană de valoare? - Sigur!
Ești deșteaptă, ai haz și ești singura care poate ridica bidoanele de apă.
Atenție, oameni buni! Trebuie să facem ordine.
Tatăl meu, proprietarul și editorul ziarului,
motivul pentru care sunteți în viață, vine în vizită. Totul trebuie să fie perfect.
Nu-s stresată! Să nu fiți nici voi!
Strângeți de pe birou obiectele personale, ce nu au legătură cu meseria de jurnalist.
Ce-i asta? „Trăiește, zâmbește, iubește.” Jalnic, jalnic, jalnic!
Sam, pot să ascund aici niște poze cu copiii?
Sunt adorabili, deloc pe placul domnului Rhodes.
- Sigur. Adu-le! - Bine.
Dumnezeule!
Dennis, ești asistent maternal de câteva luni și ai atâtea poze?
Vreau să surprind fiecare moment. Fiți atente aici!
- Ziua în care i-am adus acasă. - Ce drăguț!
Prima dată în living, prima dată în sufragerie. Prima dată pe hol.
- Gata! Viața de părinte nu-i așa de roz! - Sam! Dennis!
În bibliorafturi găsiți ce vă trebuie pentru prezentarea făcută pentru tata.
Asta e șansa ta să-ți sporești valoarea. Cere un biblioraft!
- Vreau și eu unul. - Nell!
M-ai speriat! Mereu te ițești de undeva.
- Ce să faci cu el? - Vreau să vin la ședință.
Am zece ani de experiență în jurnalism. Cred că aș adăuga plusvaloare.
În decursul acestui an,
am ajuns să te știu drept prietena lui Sam și drept o cunoștință/angajată de-a mea.
Nu mi-o lua în nume de rău,
dar tata trebuie să vadă tot ce are ziarul mai bun de oferit, iar tu ești...
Cea mai nasoală!
Nu-i frumos din partea ta, Mason! Ce răutăcios! Să mergem, trupa de șoc!
- Mason a primit biblioraft? - Nu știu.
Încă datornică Încă fără promovare
Încă fără partener Încă indecisă
Încă imatură
N-am murit încă
Ziarul SoCal Independent
Bună dimineața tuturor!
Mă bucur să vă revăd, dacă ne-am mai întâlnit.
Mișto cămașă! Să-ți cumpăr o oglindă?
- O dau jos. - Bună idee!
Mă bucur să te văd, tată!
Alexis! Aduci tot mai mult cu bunica ta, arăți la fel de scorțoasă.
Iar tu arăți bogat, tată!
Mă bucur că vei evalua progresul acestei perle din portofoliul familiei.
Am pregătit o prezentare detaliată.
Am alături oameni de top, cu bibliorafturi enorme.
Sunt foarte grele.
Nu vreau să dezvălui prea multe, dar tirajul a crescut cu trei procente.
- Trei procente! Precum laptele integral. - Da.
Nu mânca din gustările pentru tata!
Scuze. Turtele sunt așa de uscate! Parcă aș mânca burete!
- Cine e tipa cu firimiturile? - Scrie necrologuri. Dar n-are biblioraft.
M-am înecat!
De fapt, pe ea am venit să o văd.
Pe mine?
În ultima vreme, am tot meditat la viața mea foarte importantă.
E timpul să mă gândesc la ce va citi lumea despre mine când nu voi mai fi.
Titan. Nonconformist. Titan al tuturor nonconformiștilor.
- Astea sunt cuvintele care mă descriu. - Desigur. Ți se potrivesc de minune.
Știi ce? Termină ce faci acolo și hai să ne apucăm de treabă!
Nell e printre angajații mai neînsemnați.
Dacă vrei să lucrezi cu cineva de seamă, eu sunt disponibilă.
Nu e cazul, scumpo! Vorbesc cu Mel.
Vorbește cu Mel.
Mă bucur să vă cunosc, domnule Rhodes! Aveți un ziar minunat.
Încântat! Nu am citit niciun articol de-al tău,
dar, judecând după mâinile tale, muncești din greu.
Mulțumesc. Sufăr de dermatită.
Cum funcționează treaba?
Îți dictez ce să scrii? Vrei să interpretez diverse situații?
De obicei, mă documentez și vorbesc cu cei dragi.
Cobori tu storurile?
Bun. Care e primul lucru pe care ați vrea ca lumea să-l afle când nu veți mai fi?
Nu știu ce să zic, m-ai luat pe nepregătite.
În 1987,
am cumpărat două mari firme din SUA, care comercializau becuri electrice,
The Light Bulb Plus și The Light Bulb Stop.
Apoi am făcut o fuziune între ele, creând Light Bulb Chalet.
Bine. Nu-i rău.
Am lăsat 2000 de oameni fără loc de muncă.
Sigur și-au reluat studiile.
Ce miroase așa?
Tu ești colegul de apartament al lui Nell. Ziua ești mai puțin sexy.
Tu ești șefa obsedată de control a lui Nell.
- I-ai jefuit mormântul lui Nancy Reagan? - Costumul e cumpărat.
- Arăți ca un fir de sparanghel. - Tu, de parcă mănânci doar lămâi.
- Pariez că ești intolerant la lactoză. - Vrei să vorbești cu șeful meu, nu?
Îl aștept pe tata. Avem planuri azi. Ce cauți aici?
- I-am adus mâncare lui Nell. - Biroul ei e...
Pe undeva pe acolo. E cel lipicios.
- Baftă în lupta pentru salvarea ierbii! - Baftă în lupta contra drogurilor!
Bun. Cum sună? Dă bine ce ai scris?
Încă nu, dar ajungem și acolo.
Dar ai auzit cum am pus capăt grevei minorilor?
Înțelegi că, prin minori, mă refer la copii, nu?
- M-am prins. - Bine.
Momentan, nu par cuvintele unui om care a prețuit viața,
ci cele ale unui personajul negativ, gata să te coboare într-un vulcan.
Atunci nu e bine deloc. Asta e moștenirea mea.
Așa își va aminti lumea de mine.
Ce să fac? Fii sinceră cu mine, Mel!
Bine. Vreți să fiu sinceră?
Mă cheamă Nell.
- Mel. - Nell.
- Nell cu... - Nell? Nell!
Ce chestie! Fie n-am mai greșit niciodată numele cuiva până acum,
fie e prima dată când sunt corectat.
Bun. Mai zi-mi!
Am observat că oamenii rezonează cel mai mult cu situațiile comune.
Obstacolele depășite în viață, faptele bune făcute.
Desigur, fapte bune... Ar trebui să fie floare la ureche.
Cum punem niște fapte bune în necrologul meu?
Fiind un om bun.
- „Fiind un om bun”. - Da.
Desigur. E cea mai fascinantă conversație pe care am purtat-o vreodată.
- Mamă! - Să continuăm discuția!
- Vino! - Bine.
Auzi la ea, „fiind un om bun”. Cum de nu știam asta?
Tatăl lui Lexi mă crede fascinantă. „Fascinantă”! Așa a zis.
- Îmi sporesc valoarea. - Cartierul tău devine unul înfloritor.
În curând, o să dai 12 dolari pe o cafea!
- Ești gata de prânz, tată? - Da. Voi lua masa cu Nell.
Așa o cheamă, lume! Să nu-i mai stâlciți numele!
Desigur, dacă acceptă să mă însoțească.
Mi-ar plăcea să luăm prânzul împreună, domnule Rhodes.
Mergem cu șoferul tău sau al meu?
- Al dumneavoastră. - Al meu.
Grozav! Totul merge conform planului și așteptărilor mele.
Ce cauți aici? N-ai vreo migdală de muls?
- N-am găsit biroul lui Nell. - E la masă cu tata. Nu mă supăr.
Pare că te deranjează. Pare că ești complexată rău din cauza lui.
- Arăți ca un mop cu datorii de studii! - Tu arăți de parcă ai lucrat la Sephora!
la Cricket
M-am gândit la ce puteți face ca să fiți un om mai bun, cu un necrolog de invidiat.
Ce-ați zice de acte caritabile?
Am donat mulți bani în scopuri caritabile de-a lungul timpului.
Ba chiar i-am dat fostei neveste o proprietate în Malibu.
Nu mi-a adus nicio satisfacție.
Poate că v-ar plăcea să faceți fapte caritabile
dacă ați dona bani unei cauze dragi. Ce anume iubiți?
- Banii. - Vreți să donați bani banilor?
Da. Cum pot face asta?
Sper că vrei să-mi indici câte sticle de vin comanzi, altfel te las fără deget!
Scuze, Cricket. Dl Rhodes e tatăl lui Lexi.
Asta explică multe.
Nu și-a mai cerut niciodată cineva scuze în numele meu. Îmi place!
Cu ce-am greșit?
Când sunteți servit, priviți persoana, o salutați și îi vorbiți politicos.
Bun.
Bună! Aș vrea să-ți cumpăr un avion.
- Nu, e prea mult. Ați exagerat. - Bine.
- Ceva mai accesibil. - Am înțeles.
Doamne! Poți juca Shakespeare pe balcoanele alea!
Scuze! Nu comentați fizicul unei femei!
Toate replicile mele sunt despre fizic sau avion!
Vreți ca persoana să se simtă băgată în seamă și apreciată.
Ce să fac? Să-i complimentez pantofii?
Sigur. Pare un subiect inofensiv. Ia încercați!
- Îmi plac pantofii tăi. - Mulțumesc.
Ia te uită!
- Asta e tot? E așa de simplu? - Da.
N-ați construit o școală pentru orfani,
dar ați interacționat cum trebuie cu o altă persoană.
- Mersi, Nell. - Cu plăcere, domnule Rhodes!
Felicitări amândurora!
Îmi ești dator cu un avion!
Ziarul SoCal Independent
TE ÎNECI? MANEVRA HEIMLICH TE SALVEAZĂ
- Spune-mi că mai e cafea! - Nu e proaspătă, dar își face treaba.
Slavă Cerului!
- Ce cauți aici? - Sunt într-o pauză.
- Nu lucrezi aici. - Nu când sunt în pauză.
Da, n-o las moartă. Ce cauți aici?
Sam, Edward e aici fiindcă mă reprezintă.
- E avocat pe probleme de mediu. - Da. Sunt în proces cu un molid.
Dar și-a terminat treaba, așa că tocmai pleca.
Te simți bine? Poate că azi nu e cea mai bună zi să dai pomii în judecată.
Știi vorba aia: „Niciodată nu-i momentul să dai un pom în judecată.” N-am nimic.
Bine.
- Să semnezi felicitarea pentru Steve! - Nu lucrezi aici!
- De ce n-ai plecat? - Am venit să beau niște cafea.
Ai vrea cumva „să mă așez în spatele tău și să-mi pun brațele în jurul buricului”?
Faci aluzie la faptul că te-am sărutat și tu mi-ai răspuns la sărut?
Mare brânză! Am și uitat faza.
Știu râsul ăsta.
L-am auzit o dată în copilărie. Mă dădeam cu rolele și am căzut.
De ce râd? E chiar așa de amuzantă?
Îi știi glumele de la micul-dejun? Sunt de-ouă-cheate.
- Mersi, Nell. A fost o zi edificatoare. - Și eu vă mulțumesc, domnule Rhodes.
Dl Rhodes e numele pisicii. E botezat după mine.
- Spune-mi Duncan. - Mersi, Duncan.
Și eu am avut o zi edificatoare.
La fel și eu!
Te-ai transformat într-o fermă modernă dintr-o zonă cu școli bune.
Evit să folosesc cuvântul „versat” prea des
fiindcă nu vreau, dar recunosc că tu ești versată.
O să-ți dau o mărire de salariu.
- Serios? - Categoric.
Mulțumesc, dle Rhodes!
Adică, mulțumesc Duncan. Duncster?
- Întinzi coarda. - Duncan.
Alexis!
Da, tată. Ai nevoie de mine?
Da. Mai precis, am nevoie de biroul tău.
I-am mărit salariul lui Nell.
Mergem să ciocnim un pahar de whisky lângă foc ca să marcăm momentul.
Consumați alcool ziua, în amiaza mare! Ce drăguț!
Ne vedem în birou în zece minute, bine?
Treci înapoi! Să-i dăm bătaie!
- Sunt așa de fericit... - Gura!
Să vezi chestie: domnul Rhodes mă place și-mi prețuiește ideile.
- Așa că mi-a mărit salariul. - Tu vorbești serios?
Trebuie să sărbătorim! Meriți din plin! Dăm o raită pe la Neiman's?
Sau pe la Marshalls? Nu ne permitem ca jurnaliste.
- Orișicum, sunt mândră de tine! - Îți mulțumesc.
Acum, că te-ai pus pe bune cu el,
poate reușești să-l faci să-i acorde și lui Lexi puțină atenție.
Am impresia că tânjește după atenția tatălui ei.
Nu, mersi! S-a purtat ca o javră cu mine! Refuz!
Voi lua asta drept un „poate”. Mai gândește-te! Îmi fac griji pentru ea.
De câte ori o văd, pare tot mai răvășită.
Bună!
Mie nu mi se pare.
Are gust de pantofi scumpi.
Doctorul mi-a zis că nu-mi face bine la ficat, așa că am aranjat să fie ucis.
Da! Ești dat naibii de glumeț!
Nu pot să cred ce relaxată sunt!
De regulă, aici țipă Lexi la mine, mă insultă sau țipă insulte la mine.
Da, numele de Rhodes vine cu unele așteptări.
Sunt convinsă.
Auzi, Duncan, o cam compătimesc pe Lexi.
O enervează la culme că preferi pe altcineva în locul ei.
- Funcționează de fiecare dată. Noroc! - Noroc!
Stai puțin! Cum adică „funcționează de fiecare dată”?
Fac asta ca să o ambiționez. Ori de câte ori se lasă pe tânjală,
ca în cazul de față, când se bucură că tirajul a crescut cu doar trei la sută,
identific o persoană care o irită maxim, pe care o copleșesc cu laude și atenție.
Asta o face să muncească mai mult ca să-mi câștige afecțiunea.
Vorbești serios?
- E groaznic. - Și eficace!
O dată, când nu se străduia îndeajuns la internat,
am petrecut Ziua Recunoștinței cu Sarah, colega ei de cameră.
Dumnezeule, ce copilă anostă! Era pasionată de hărți.
În fine, anul respectiv Lexi a fost prima pe clasă.
Te-ai folosit de mine ca să-ți manipulezi fiica?
Mi-am dat seama că ești persoana perfectă când am văzut ce scârbită a fost
când te-ai înecat cu turta.
Cred că-mi vine să vărs!
Nu-mi vine să cred că am fost un simplu pion în mișculațiile lui Duncan.
Nu pot accepta mărirea.
Rămân o casă la aeroport cu valoarea în scădere.
Proprietatea de zece milioane de care am pomenit
avea vedere spre ocean, pivniță de vin și piscină.
Da, am înțeles ideea, Teddy Thompson.
Dar avea și termite, un horn crăpat și o fundație gata să cedeze.
Când am văzut expertiza, m-am simțit ca lovit de autobuz.
Chiar o citeam când m-a lovit autobuzul.
Aoleu!
Ideea e că nu contează cât de aranjat este exteriorul
dacă fundația stă să cedeze.
E evident că tu ai o fundație bună.
- Zici? - Da.
Știam că-i răpesc din atenția lui Lexi.
Dar nu mi-a păsat. Voiam doar să mă simt apreciată.
Ce-i drept, încercai să-l înveți să fie un om mai bun.
Dar nici asta nu am reușit! Nu a luat deloc în seamă ce i-am zis.
- Nu i-a păsat nici de propriul necrolog. - Poate unde nu l-a citit încă.
Ori asta, ori nu știe să citească.
Duncan Wilson Rhodes a fost un titan al vitaminelor, becurilor și presei.
Afacerist influent, a trăit o viață plină de succes
după toate standardele, mai puțin unul: relațiile cu oamenii din viața sa.
Moștenitoarea sa e Alexis, fostă olimpică și redactor-șef la SoCal Independent.
Alexis s-a străduit să cultive flerul său pentru afaceri, dar și afecțiunea sa.
A reușit doar la primul capitol, nu și la al doilea,
fiindcă Duncan a murit
înainte să-și dea seama că măsura vieții nu sunt registrele contabile.
Uite-așa!
Ci cât de mult prețuiești relațiile cu cei din jur...
Asta ar trebuie să fie prima. E făcută cu cinci minute înaintea celeilalte.
...și cum influențăm oamenii respectivi.
Poate că, dacă ar fi avut șansa unui nou început,
și-ar fi diversificat portofoliul emoțional.
- Bună, tată! - Alexis!
Scuze pentru necrologul lui Nell.
I-aș tăia din salariu, dar câștigă sub minim.
- Găsești tu ceva! - Am revizuit situația financiară.
Pot mai mult de o creștere de doar 3% în tiraj.
Îți trimit pe e-mail câteva propuneri.
Știam eu că poți. Programează o întâlnire cu secretara.
- Alexis! - Da?
Îmi plac pantofii tăi.
- Pantofii? - Da.
Mulțumesc.
Sunt cumpărați de lângă palatul din Viena.
- Frumoasă excursie! - N-ai uitat-o, nu?
- Nu mai mâncasem sauerkraut. - Și nici bratwurst.
- E meritul tău. - Al nostru.
Îți mulțumesc că mi-ai amintit de valoarea mea.
Vorba lui Teddy Thompson: „Transformă-ți visul în realitate!”
Termină-mi odată necrologul! N-am pomenit vizionare mai lungă!
- Ce se petrece aici? - Astea? Sunt doar niște suveniruri dragi.
Sunt obiecte strânse de Lexi de pe birourile colegilor.
- Asta e familia lui Jeff. - Acum e a mea!
Iar acesta e desenul meu: un curcan făcut de mânuțele fiului lui Dominic.
Frumos decor! Ai fost în forțele speciale! Îți mulțumesc că ai luptat pentru țară.
Cu drag!
Obiectele sunt ale colegilor din redacție. Le-a furat!
- Sfânta biroului! Peste tot există una. - Să vezi cum e să stai lângă ea!
- Vorbește singură! - Haioasă mai ești!
- Știu! - Hai să luăm prânzul! Cum te cheamă?
- Tina. - Minunat! Să mergem, Nina!
N-are rost.
Subtitrarea: Alexandra Grigore