DOKUMENT NETFLIXU
Nebýt Billa Russella,
který vyhrál ty šampionáty,
mluvil by někdo o Bostonu?
Ne.
Děláš si srandu? To je bez diskuse.
Byl největším a nejdominantnějším vítězem v historii basketbalu.
A víš, co má na rukou? Víc prstenů než prstů.
Jedenáct prstenů.
Kdo jiný to dokáže?
Takového vítěze už neuvidíme.
Porazil by Boha. Je to Velký třesk.
Vyhrál 11 šampionátů.
Dva jako hráč a trenér.
Pětkrát byl zvolen nejužitečnějším hráčem NBA.
Dědictví Billa Russella, průkopník hry.
Vytvořil tu nejúžasnější americkou sportovní dynastii, co kdy existovala.
Všichni v lize, když myslí na Billa Russella,
myslí na výhru.
Mohl by vyhrát bez bodování. Nikdo jiný to nedokázal.
Je to nejchytřejší hráč, co kdy hrál.
Bill terorizoval každého, kdo se přiblížil k pruhu a střílel.
Kvůli Russellovi nemám rád zelenou,
a cokoli z Bostonu.
Každý tým a každý hráč ligy se snažil zničit dynastii.
Jen jeden se přiblížil.
Byl to skvělý souboj a skvělý zápas.
Byla to dvě mýtická zvířata, jako velcí titáni, kteří bojují o prsten.
Byly to impozantní bitvy, co jsme viděli.
Chamberlain se nad ním tyčí, ovládá každého hráče,
na kterého narazí.
Ale neměl čísla, která se počítají, a to bylo vítězství v šampionátu.
Letošní příjemce Medaile svobody představuje to nejlepší, kým jsme
a kým chceme být.
Víc než kterýkoli sportovec své doby
Bill Russell definuje slovo „vítěz“.
Bill Russell je ten, kdo se postavil
za práva a důstojnost všech lidí.
Pochodoval s Kingem.
Stál při Alim.
Umožnil úspěch mnoha dalším.
Na vůdcích je dobré, že jdou příkladem.
Změnil spoustu pravidel a prolomil bariéry.
Bill bojoval za něco většího,
a sice, aby patřil na stejné hřiště
jako bílá Amerika.
LEGENDA BILL RUSSELL
31. ČERVENCE 2022
Dnes bylo oznámeno
že basketbalová legenda Bill Russell zemřel ve věku 88 let.
Ale dnes si ho pamatují jako sportovce a aktivistu.
Billovy činy na hřišti i mimo něj
formovaly generace hráčů k lepšímu,
za což jsme mu navždy vděční.
Jsme u sochy, která byla odhalena v roce 2013.
Lidé se tu dnes zastavují, vyprávějí příběhy,
a pomáhají mi nastínit Russellův vliv.
BILL RUSSELL - 10 000 BODŮ . 12. 12. 1964
Když zemřel, nemohl jsem tomu uvěřit.
A vzpomněl jsem si, co v životě udělal,
OSCAR ROBERTSON SÍŇ SLÁVY
na jeho přínos lidstvu.
A o tohle tu jde.
Sedm měsíců před jeho smrtí
vydražil Russell sbírku suvenýrů.
Vše patří do sbírky tohoto 87letého hráče,
včetně mistrovských prstenů trofejí pro nejlepší hráče a dresů.
Část výtěžku poputuje na Russellovu charitu MENTOR,
organizaci oddanou jeho celoživotnímu závazku
zajistit příležitost všem mladým lidem.
Chtěl bych tu sbírku. Celé roky byl skvělý.
Je…
To, co v této zemi udělal pro občanská práva, je bezkonkurenční.
PĚT HRÁČŮ ODMÍTÁ PO SEGREGACI HRÁT
Nikdo mě nepředežene, budu mít všech jeho 11 prstenů.
Chtěl bych rukopis jeho knihy,
STEPHEN CURRY ŠAMPION NBA
třeba původní hrubý náčrt Druhého dechu,
to by bylo taky mimořádné.
950 000, online kupec.
Třetí a poslední výzva.
Prodáno, 950 000 dolarů, online kupci.
CELTICS - VÍTEJTE V BOSTONU
DRUHÝ VÍTR, 1979
Basketbalový zápas začíná a končí hodinami.
jako basketbalová kariéra.
Mimo hru často nenajdete vhodné body, které vám řeknou,
kde události začínají a končí.
Obvykle záleží na tom, kde jste začali,
a na vašem úhlu pohledu.
VÍTEJTE V BOSTONU
V prosinci 1956 přistáli Bill a Rose Russellovi na bostonském letišti Logan.
Vzali se před necelými dvěma týdny.
Když jsem nastupoval k Celtics, Boston jsem neznal.
Až když jsem jsem s nimi přijel podepsat smlouvu.
Bill byl mistr na univerzitě a vítěz olympijské zlaté medaile.
Fanoušci Celtics doufali, že Bill přinese do města šampionát.
Bylo mi 22 a ještě jsem se nezačal holit,
tak jsem měl tuhle kozí bradku.
Na první tiskové konferenci se mě ptali:
„Kdy si oholíš vousy?“
Nikdy mě to nenapadlo. A nakonec jsem řekl:
„Až vyhrajeme první šampionát, oholím se.“
„RUSSELLŮV PRVNÍ ÚKOL, VYBOJOVAT SEBEVĚDOMÍ CELTICS“
Lidi si mysleli, že po olympiádě bude ve skvělé formě, ale nebyl.
Řekl: „Netušil jsem, že profesionální hra bude tak drsná.“
Zmeškal jsem první třetinu sezóny a nebyl jsem ve formě.
Už je to měsíc, co jsem se basketbalu nedotkl.
Přišel jsem do ligy jako špatný střelec.
PASÁŽ Z KNIHY DRUHÝ VÍTR
Moji kritici říkali, že se jako špatný střelec
ze tří metrů nikdy nedostanu do profesionální hry.
Přirozeně jsem chtěl stát venku a střílet.
Minul jsem je skoro všechny. A když se to stalo,
lidé zavrtěli hlavami: „Vidíte? Nemůže hrát.“
RUSSELL SE BOJÍ, ŽE ZKLAME
Bostonský tisk zpochybnil Russellovu hodnotu pro tým
a porovnal jeho hru s jiným nováčkem,
nejlepším střelcem Svatého kříže, Tommym Heinsohnem.
Novináři nevěděli, co od Russella čekat.
Lidé si nemysleli, že Russell bude v NBA hrát roli.
Přestřelil by desku ze dvojtaktu. Byl tak neschopný útoku,
že jste si nedokázali představit, co by Russell mohl klubu přinést.
RUSSELL CELTICS NEPROSPÍVÁ
Russellovi se při hře nedařilo.
Ten večer v prosinci 1956 bylo v Kielu plné hlediště.
Míč vyletěl, skočil jsem po něm s Bobem Pettitem z Hawks.
VZHŮRU ZA SLÁVOU, 1965
„Černá hubo! Vrať se do Afriky, paviáne!“
„Bacha, Pettite, budeš od čokolády.“
Nebylo pochyb o tom, na koho fanoušci křičí.
Byl jsem jediný černý v obou týmech.
Asi po pěti hrách jsem pochyboval o svých schopnostech.
Přišel jsem domů a řekl Rose: „Můžeme začít balit.“
„Nebudeme tu dlouho.“
Russell se přestěhoval do Bostonu ze Zátoky.
Chodil na střední školu v Oaklandu,
a na univerzitu v San Franciscu,
jedinou vysokou školu, která mu nabídla basketbalové stipendium.
Pro nás v západním Oaklandu bylo San Francisco exotická země.
Bay Bridge překlenul kulturní propast tak velkou,
že obě strany měly jazykovou bariéru.
Vtipkoval jsem, že v San Franciscu se slovo „matka“
dá použít samostatně.
A okamžitě jsem se ocitl v moři bílých lidí.
Vešel jsem do sálu. Jeden z prváků říká
„Hej, chlapče, jak ti říkají?“
Říkám: „William Russell.“ A on na to: „Dám ti přezdívku.“
A já: „Jestli to uděláš, vymlátím z tebe duši.“
Když jsem byl na USF, bylo tam asi pět černých studentů,
a ani o jednoho víc.
A můj spolubydlící byl K.C. Jones.
Bill a K.C. se spřátelili
při basketbalu a pomáhali si s penězi.
Na vysoké jsme neměli moc co na sebe.
Vydělával jsem 30 dolarů měsíčně, ne?
Za sekání trávy nebo co to bylo. A Russell nic neměl.
A sdíleli jsme spodní prádlo.
Že jo? To jediné nám padlo oběma.
Russell se rozhodl otestovat svou atletiku v jiném sportu.
Během léta jsem se rozhodl jít na trať.
Vlastně jsem se rozhodl ze dvou důvodů.
Pletený svetr dostali jen členové universitního týmu.
A já potřeboval svetr s knoflíky.
Druhý důvod byl, že rád běhám a skáču.
Rozhodl se, že půjde na dráhu jen ze žertu,
začal skákat do výšky. Měl zvláštní styl,
skákal přes tyč tváří napřed.
Dělal to jinak než kdokoli jiný.
Šel dva metry nazpět, pomalu vyrazil a pak nabral rychlost.
a běžel 160 km v hodině a skočil.
Zjistil, že skáče až přes dva metry.
Byl to téměř špičkový skokan.
Když se snažil předvést tu skákavost
na basketbalovém hřišti, jeho trenéři ho nenechali.
Hráli jsme v Cal-Berkeley,
jejich střed byl předsezónní All-American.
Prvních pět střel jsem zablokoval.
Nikdo v budově nic takového neviděl.
Zavolali na oddechový čas,
a trenér říká: „Takhle bránit nemůžeš.“
„Dobrý defenzivní hráč nikdy neodlepí nohy.“
„Skáčeš, abys blokoval střely.“ Tak hrát nemůžu.
Tak se vrátím a zkusím to,
a on třikrát za sebou střílí z dvojtaktu.
Tak jsem se vrátil ke svému způsobu hry.
Dvoumetrový Russell to odpaluje.
Bill Russell vynalezl moderní obranný basketbal.
Změnil hru z horizontální,
kterou hrají většinou vnitrozemští běloši, na hru, kterou známe dnes.
To, co Bill udělal,
nebylo proto, aby ho ztrapnil.
Držel ho ve hře, protože to funguje jako odraz.
Útok je zvenčí, obrana je uvnitř.
Když se mu to povedlo, jeden z jeho spoluhráčů
se dostal k míči rychleji. To vedlo k rychlým protiútokům.
Jeho předvídavost byla mimo grafy.
Když šel blokovat,
tak to buď zablokoval
nebo tě donutí střelit bláznivě,
nevyváženou střelu, nebo takovou, kterou nezvládneš.
Russellova obranná hra dělala USF Dons neporazitelnými.
Střílí a bratře, je to trefa.
Dons to vyhráli.
Dons Billa Russella vyhráli 55 zápasů v řadě
a po sobě jdoucích NCAA mistrovstvích.
Bill Russell je zmiňován jako nejužitečnější hráč.
Sledovat, jak hraje
bylo tak ohromné,
jak na univerzitě ztrapňuje celé týmy kluků.
On byl jediným důvodem, proč ten tým vyhrál.
Ale ta ocenění, která mu patřila,
nedostal.
V roce, kdy jsem studoval na vysoké,
jsem měl přes 20 bodů a 20 doskoků za hru.
Blokoval jsem aspoň 15 ran na zápas.
Byl jsem nejužitečnější hráč mistrovství.
Jel jsem domů na hostinu v Severní Kalifornii,
a jako hráče roku si vybrali jiného hráče.
Pokud vím, jeho jediná kvalifikace byla, že byl blond.
Věděli, jak je to nejisté.
Řekli trenérovi, ať mi řekne: „Vstaň a řekni pár poznámek.“
Jako: „Gratuluju tomu klukovi. Doufám, že to příští rok vyhraju.“
A já řekl, že to dělat nebudu.
Vyhrát národní šampionát bylo fenomenální.
Ale myslím, že se lidem nelíbilo,
že v San Francisku začínají tři černoši.
Chodili na místa a nemohli se ubytovat
v hotelech a jíst v restauracích.
Stalo se, že jsem odešel z hotelu,
a šel jsem do restaurace v ulici.
A řekl: „Rád bych si dal něco k jídlu.“
Říkal, že můžu, ale musím jíst v kuchyni.
Tak jsem to odmítl, vrátil se do hotelu a šel spát.
V roce 1955 došlo ke dvěma událostem, které mě celoživotně ovlivnily.
Čtrnáctiletého chlapce jménem Emmett Till zavraždili dva běloši
za údajnou urážku bělošky.
Jeho matka trvala na tom, aby rakev
byla na pohřbu otevřená, aby svět viděl brutalitu na jejím synovi.
Téhož roku byla zatčena Rosa Parksová, černošská švadlena,
za to, že odmítla uvolnit své místo bílému cestujícímu
v autobuse v Montgomery v Alabamě.
Nastal čas, abychom to přestali snášet.
Měla jsem toho dost a tohle byl konec.
Být černošským teenagerem v padesátých letech
muselo být extrémně těžké.
A přesto
to všechno jde stranou,
zvedneš se a podáš ten nejlepší výkon.
Rozhodl jsem se, že budu skvělý basketbalista.
Všechno se ve mně vrhlo na to rozhodnutí.
Všechen vztek a údiv se spojily v jeden cíl.
Russell rostl na Jihu v době zákonů Jima Crowa.
Byl dítě ve třicátých letech v Monroe v Louisianě.
Systém Jihu Jim Crowa bránil zavedení volebního práva černochů,
zbavují je volebního práva, fyzicky oddělují prostory
a zahrnují násilí, včetně lynčování.
Jim Crow neustále tvrdil,
že Afroameričané jsou občané druhé třídy.
Věděl jsem, že žiju na naprosto segregovaném místě.
Myslím, že život, zvlášť když jsem byl mladý,
byl velmi chráněný život.
Mí lidé se mě vždycky snažili chránit před nebezpečím.
Můj otec znal otroctví z první ruky.
Byl o jednu generaci dál.
Lidé v jeho rodině byli otroci.
Otroctví je nejvyšší forma neúcty,
a otec se postaral, aby se s ním nikdy nezacházelo,
jako s otrokem.
Jedna z věcí, která pro něj byla životně důležitá,
bylo žít důstojný život,
aby na něj byly jeho děti hrdé.
Můj otec pracoval v továrně a žádal o zvýšení platu.
A šéf řekl: „To nejde, Charlie.“
„Když ti přidám, vyděláš tolik jako běloši,
„a já vám nemůžu platit tolik jako bělochům.“
A použil to slovo na „n“ na mého otce.
Jako by o nic nešlo.
A můj otec byl ten večer doma,
mluvil nahlas, a říkal:
„Budu muset odejít, protože když tu zůstanu,
„buď zabiju jednoho z nich, nebo mě zabije jeden z nich.“
Migrovali jsme, když mi bylo devět.
Jeli jsme do Kalifornie.
Pamatujte, byl jsem devítiletý kluk.
Bylo to největší dobrodružství, jaké si dokážete představit.
Nastupuju do vlaku.
Jedu někam, kde nevím, jaké to bude.
Myšlenka stěhování byla pro mě a mého bratra šokem.
Necestovali jsme dobře.
Seděl jsem vedle matky v barevném oddělení
až do St. Louis.
A pak jsme poprvé v životě
mohli sedět kdekoli.
Russellův přesun byl součástí Velké Migrace
černých Američanů, kteří opustili Jih Jima Crowa,
aby během Druhé světové války našli lepší příležitosti.
Bill mluví o příchodu do Kalifornie jako imigranti,
protože přišli z jiné země
a museli se naučit zvyky této nové země,
kde jste mohli pít ze stejné fontány,
nebo sedět v autobuse, kde jste chtěli.
Můj otec a matka pracovali v loděnicích.
Školy byly integrované
a to byla skutečná změna.
Nikdy jsem neviděl basketbal. Nevěděl jsem, že existuje.
Děti nevím kde sehnaly desku a obruč.
Určitě to nekoupily.
Viděl jsem, jak hrají basketbal.
Tak jsem se přidal. Nebyl jsem dobrý.
Když se Bill dostal do Oaklandu, jeho máma ho vzala k jedné budově.
Bill říkal, že vypadá divně.
Řekla: „Strávíš tam hodně času.“
Bill řekl: „O čem to mluvíš?“ Ona ukázala na knihovnu.
V Louisianě nikdy neměli přístup do knihovny.
Černoši neměli číst .
Šel jsem do knihovny a četl. A četl jsem historickou knihu.
A jedna pasáž říkala:
„Otroci v Americe byli lepší
„než jací byli jako svobodní lidé tam, odkud pocházejí.“
A to mě ohromilo.
Bylo mi deset. A říkám: „To není možné.“
Protože každý člověk na této planetě chce být svobodný.
Měl jsem svůj soukromý svět a nejcennějším majetkem byl
můj průkaz do veřejné knihovny v Oaklandu.
Chodil jsem skoro každý den.
Prohlížel si reprodukce obrazů a odnesl si je domů.
Tisky Da Vinciho a Michelangela.
Ty obrazy mě uchvacovaly.
Hodně jsem studoval Michelangela a snažil se zapamatovat si každý detail.
Trvalo několik týdnů, než jsem byl spokojený,
že dokážu zavřít oči a vybavit si reprodukci.
Pak jsem se připravil na test kyselinou
a nakreslil ten obraz zpaměti.
Výsledek mě vždycky frustroval.
Škola právě začala, byl podzim 1946
když jsem jednoho dne přišel domů, a matka byla v nemocnici.
Byla to chřipka, nic vážného, řekli mi.
Dva týdny, když jsme ji chodili navštěvovat, se smála
a mluvila o tom, jak zmátla doktory.
Po jedné návštěvě nás pan Charlie probudil ze spánku
a řekl: „Tvá matka dnes zemřela."
Bylo mi dvanáct
a ona byla pryč.
MILOVANÁ MANŽELKA ODEŠLA, ALE NEBUDE ZAPOMENUTA
Když jeho matka tehdy zemřela,
bylo přirozené,
že děti vychovají jejich tety.
Jeho otec řekl: „Ne, beru je s sebou.“
„Slíbil jsem to jejich mámě,“ za prvé. Za druhé,
nenechal nikoho vychovávat své děti.
Ale pro Billa to byla těžká chvíle.
Nebyl jsem už ten člověk, co dřív. Stal se ze mě samotář a introvert.
Sužovaly mě vážné pochybnosti,
že se bez matky čímkoli stanu.
Každý z okolí měl pocit,
že se mnou je něco v nepořádku.
A horší bylo, že jsem s nimi souhlasil.
Byl jsem ve všem nešikovný.
Když jsem chodil na střední,
v každé místnosti se hrála 15minutová hra v době oběda,
a já jsem byl náhradníkem v týmu.
Myslím, že nikdo nevěděl, co to bylo za hráče.
Myslím, že on sám nevěděl, jaký bude hráč.
Měl fyzické dispozice, ale nechápal, čím je obdařen,
a jak toho využít.
V jedenácté třídě mě odstřihli ze školního týmu.
Univerzitní trenér, který byl mým učitelem
na střední, říká: „Jsem rád, že tě odstřihli,
„protože můžeš zkusit univerzitní tým.“
Trenér George Powles viděl příslib v Billově hře dřív než Bill.
Pamatuju si, jak jsem řekl Billovi,
aby v létě hrál co nejvíc,
protože v následující sezóně měl být středovým hráčem první řady,
začínal v říjnu.
A on na to: „Možná můžu hrát v chlapeckém klubu.“
OAKLANDSKÝ KLUB
Dal jsem mu stříbrný dolar,
a byl to nejlepší dolar, co jsem kdy utratil,
protože se dostal do klubu na léto za dolar,
a pořád hrál basketbal.
Ten zápas byl vážně můj poslední rok na střední.
Asi v polovině sezóny jsem si věcí začal všímat.
Najednou jsem věděl, že můžu na hřišti dělat to,
co jsem v malování nesvedl.
Seděl jsem se zavřenýma očima a sledoval hry v hlavě.
Byl jsem v soukromé basketbalové laboratoři
a dělal si plány.
Blokoval jsem spoustu střel.
Byla to legrace, když jsem provedl návrhy, které jsem vymyslel.
Občas hned na první pokus.
Bylo to, jako bych mohl plácnout Michelangela přímo na plátno.
Řekl jsem si: „Mám to!“
Je to skvělý koncept, protože jednou viděl hru
a představoval si to v hlavě pořád dokola,
než to zkusil,
a stalo se to druhou přirozeností, než se dal do práce.
Russell z těchto obranných návrhů udělal plány na mistrovství,
a pak je pustil na světovou scénu
s americkým olympijským týmem z roku 1956.
Tady je All-American.
Nepřekonatelná sezóna a výběr pro olympiádu.
Těšíte se na vánoční olympijský výlet?
Těším se, co si jen vzpomínám.
OLYMPIJSKÉ HRY 1956 MELBOURNE AUSTRÁLIE
V té době
olympijské hnutí znamenalo soutěžit.
Nezáleželo na tom, odkud ten sportovec je.
Russellova dynamická obrana vedla Američany k vítězství
nad sovětským týmem.
Jedna z obrovských radostí ze zisku zlaté medaile,
na tu krátkou chvíli
víte, že jste nejlepší na světě.
A na to můžete být opravdu hrdí.
Se dvěma šampionáty a zlatou medailí
byl Bill připraven na profesionální hru.
Lidi si to neuvědomují. ale NBA byla prakticky bílá.
Když se podíváte na první fotky, byla to převážně bílá liga.
Nepsaný systém kvót byl jeden černý hráč.
Jak liga pokračovala, mohli jste mít dva černochy.
Za prvé, protože spolu museli být na pokoji, ale víc ne.
První černý hráč, který draftoval do NBA,
byl Chuck Cooper z Duquesne,
a toto rozhodnutí přišlo od trenéra Boston Celtics, Reda Auerbacha.
Auerbachovi nezáleželo na barevnosti.
Věděl, že smyslem hry je vyhrát,
a musel udělat potřebné kroky, aby vyhrál.
To znamená, dát dohromady správný tým s nejlepšími hráči.
Tým Boston Celtics byl v 50. letech týmem družiček.
Byl to dobrý útočný tým
s Billem Sharmanem a Bobem Cousym,
nejlepším rozehrávačem padesátých let,
ale nepřineslo to šampionát.
Bob Cousy byl jednou z prvních hvězd NBA.
Kdybys zastavil průměrného muže na ulici v 50. letech
a řekl: „Jmenuj basketbalistu,“
„Bob Cousy“ by řeklo víc lidí než kohokoli jiného.
Cousy se přesouvá z dosahu clonění a jeho střela je senzační.
Dokázal jsem dělat neobvyklé věci
a měl jsem fantazii
dělat věci, které nikdo jiný nedělal.
Říkali mi pan Basketbal, „Houdini z tvrdého dřeva“.
Celticis měli elektrizující útok,
ale tým měl slabou obranu a zápasil s doskokem.
Držení bylo klíčové.
S doskoky bychom
na hřišti mohli dělat cokoliv.
Arnold za mnou přišel před rokem,
a řekl, že v Kalifornii je jeden chlápek, a kdybychom ho získali,
vyřešil by všechny naše problémy.
Nepochyboval jsem, že potřebujeme Billa Russella.
Měl rychlou reakci, skvělý reflex,
a dlouhé paže. Bylo to úžasné.
Získat Russella nebylo snadné.
První výběr draftu patřil Rochester Royals.
Celtics měli sedmý výběr draftu,
takže Red využil pár obchodů, aby se posnuli na druhé místo.
Ale tím neskončil.
Red Auerbach, vždycky našel úhel, způsob, jak dostat, co chtěl,
šel za majitelem Celtics, Walterem Brownem,
který byl významným akcionářem Ice Capades,
což byla neuvěřitelně úspěšná forma zábavy,
která mohla vyprodat arénu kdekoli.
Walter Brown, pobídnutý Redem Auerbachem
šel za majitelem Rochester Royals
a řekl mu:
„Pošleme ti Ice Capades na tolik vystoupení, kolik chceš,
„pokud napoprvé nevybereš Billa Russella.“
A Bill Russell byl vyměněn za Ice Capades.
To byla práce Reda Auerbacha.
Redovi se podařilo získat Russella,
ale když se nováček snažil splnit očekávání,
Russell sám začal pochybovat o svém přínosu pro tým,
až do jednoho předzápasového setkání s Redem.
Řekl: „Přijď dřív. Chci s tebou mluvit.“
A tak sedíme v Boston Garden,
a kluci driblují, dávají koše a tak,
a on říká: „Chci ti něco říct.“
„Je mi jedno, kolik bodů uděláš.“
„Chci, abys nám pomohl vyhrát.“
„No,“ řekl jsem, „tvůj plat závisí na těchhle dvou očích.“
„Ne, abys vzdal jedinou střelu.“
„Na statistikách nezáleží.“
„Starej se jen, jestli jsme vyhráli.“
Jen na tom záleží.
To uvolnilo velký tlak
vyvíjený na něj i na mě a potom
Red začal chápat, jaký dopad bych mohl mít
s doskokem a obranou.
V přechodové hře potřebujete, aby někdo ovládal vaši obranu,
aby efektivně odrážel, a to Russ dělal.
Klíčem k rychlému protiútoku je obranný doskok a přihrávka.
Když míč vystřelil, postavil jsem se stranou,
na nejbližší straně a čekám na jeho přihrávku,
abych se dostal dozadu a začal rychlý protiútok,
protože jsem věděl, že všechno odrazí.
Druhý tým střílel.
Než střelec přistál na zem, stříleli jsme na druhé straně.
Jeho úkolem bylo odrazit míč, zablokovat střelu,
odrazit přihrávky, obrátit směr
a nechat ostatní běžet na druhou stranu
jako příliv.
Musí to být dobrý pocit,
být nejlepším hráčem ve hře,
a mít člověka, o kterém víte, že získá míč. Jaké to je?
No, většina fanoušků basketbalu,
kteří sledují hru Celtics, znají náš útok,
je založen na rychlém protiútoku,
ale nikdy jsme neměli žádného velkého muže.
I v tomto bodě si myslím, co se týče doskoku, přihrávek, obrany,
není pochyb o Russellově přesile.
SENZAČNÍ! GIGANTICKÝ!
Vděčím za to své ženě.
Někdy mě to udivovalo, ale Rose ne. Nikdy se mnou nepřestala mluvit.
Po tréninku a dokonce i během tréninků
mě povzbudila.
Po domácích zápasech udělala totéž.
Nemohla jedině, když jsme byli na cestách.
Tehdy mi její povzbuzování chybělo.
Když jsem si vzal Rose v roce 1956, bylo mi 22 let, těsně po olympiádě,
ale neměl jsem nejmenší tušení, co dělám.
Věděl jsem jen, že Rose mně přijala a záleželo jí na mě.
Vedle basketbalu, to pro mě bylo velkým průlomem.
Poprvé v historii, tým Celtics
skončil na vrcholu Východní divize.
V šampionátu budou čelit St. Louis Hawks.
CELTICS A HAWKS ZAHAJUJÍ PLAYOFF
V Bostonu sledují diváci zápas o mistrovství NBA
mezi St. Louis Hawks a Boston Celtics.
Russell jako pivot.
Byl to skvělý pocit.
Bill Russell hrál o to líp, čím tvrdší byla hra.
Udělal jsem čtyři dvojtakty. On zablokoval první dva,
a další dva jsem prošvihl, protože jsem ho sledoval.
Série zápasů a Russellův nováčkovský rok
se dostaly až do posledních minut sedmé hry.
Na konci čtvrté čtvrtiny je zápas nerozhodný.
Russell jede zprava doleva. To to rozsekne!
Macauley s míčem, na vrcholu kruhu.
Až na Pettita, jede a Russell ho fauluje.
Půjde na čáru s možností vyrovnat míč.
Je připravený. Napřahuje se, střílí. Tečuje obruč a je tam!
V tom zápase byly dvě nejlepší hry, jaké jsem kdy viděl.
První byla Russellova.
Hra je nerozhodná, čas utíká,
a Celtics jdou na druhou stranu. Vlevo Cousy.
Cousy mu dal dlouhou přihrávku, musel ji chytit a smečovat
jedním pohybem. Nemohl dát koš.
Neúspěšně! Doskok Martinovi. Martin uprostřed hřiště.
Teď má míč St. Louis
a přihrávka chlápkovi, který na jeden dribl
udělal dvojtakt a vyhrál hru.
A Coleman byl přede všemi.
Jack Coleman jede po pruhu a vtrhává se.
Sklonil jsem hlavu a bojoval, jak to šlo.
Bill Russell běží po hřišti.
A Russell prošel kolem mě jako rozmazaný.
Dvojtakt, Russell ho zablokoval! To je ale hra od Billa Russella!
Tím získali náskok a zbývaly tři nebo čtyři vteřiny.
Po jedenácti minutách hry je to 113-113.
Další skvělou hru měl Alex Hannum,
zbývala vteřina, když vyhlásili oddechový čas.
Jim Loscutoff fauluje.
Celtics vedou o dva body, ale Hawks mají čas na jednu ránu.
Hawks se scházejí kolem trenéra Alexe Hannuma.
Hannum řekl: „Přehodím celé hřiště.“
„Trefím desku. Pettite, chytni to a dej to.“
Hodil perfektní přihrávku.
Šel jsem nahoru, dolů. Jen jsem ho chytil a vystřelil do vzduchu.
Fungovalo to. Až na to, že jsem netrefil.
A míč se odráží!
A Celtics vyhrávají první mistrovství světa.
A také vaše první, první, co jsem kdy ohlásil.
Byli jsme šťastní, náš první šampionát.
Red Sox už roky nevyhráli, Bruins nevyhráli,
Patriots tehdy neexistovali.
A tak po zápase
Red říká: „Je čas oholit bradku.“
Zapomněl jsem na to až do šatny,
a trenér přinesl břitvu a krém na holení.
Ten večer jsem se stal součástí týmu.
CELTICS VYHRÁVAJÍ TITUL
CELTICS PRVNÍ V NBA
Triumfální nováčkův rok se vydařil.
Bill a Rose se rozhodli, že možná zapustí kořeny v Bostonu.
Koupili dům v Readingu.
Reading je předměstský, poměrně dělnický a konzervativní.
Russell žil v Readingu během své kariéry u Celtics,
ale nikdy se tam necítil zcela usazený ani vítaný.
Stěžoval si na obtěžování ze strany místních.
Byli sledováni ve městě,
vandalové jim kolem domu házeli odpadky.
Když jsem se přestěhovala do Readingu v Massachusetts,
byli jsme první černošská rodina ve městě.
Pokaždé, když táta odjel,
přišli „mývalové“ a rozházeli kolem odpadky.
Ráno byly po celém dvoře odpadky.
Můj táta šel na policejní stanici a řekl:
„Když jsem mimo město, někdo kolem rozhazuje odpadky.“
A oni: „S mývaly nemůžeme nic dělat.“
Tak jsem šel na státní správu
a dostal povolení ke střelbě.
A najednou se „mývalové“ nikdy nevrátili.
Boston měl být rasově liberální město.
V 19. století měl pověst „Atén Ameriky“.
Ale Russell se setkal s provinční kulturou,
v níž mnoho bílých pracujících nesnášelo přítomnost černochů.
Boston byl
nejmíň
liberální město v NBA.
Nemusel do Bostonu kvůli rasismu.
Tohle byla v Americe 50. léta.
Čtyři, šest, osm, nechceme se integrovat!
Dva, čtyři, šest, osm nechceme se integrovat!
UCHOVÁVEJTE NAŠE BÍLÉ ŠKOLY
Russell se snažil najít útěchu v národních rasových trhlinách,
a to nejen ve hře, ale i v ritualizaci vítězství.
CELTICS PO TŘETÍ VE FILADELFII
CELTICS PORAZILI NEW YORK
Celticis mašírovali sezónou 1957 - 58,
a proměnili Russellovo 22 doskoků na snadné body.
Zdálo se, že chtějí získat další titul v NBA.
CELTICS MAJÍ VÝHODU NAD HAWKS V ZAČÁTKU BITVY O TITUL NBA
Zdravím fanoušky basketbalu. Z hřiště se hlásí Johnny Most,
vítejte na zápase mistrovství světa roku 1958
mezi Hawks a Celtics.
Ve druhé polovině třetí hry s vyrovnanou řadou
Russell skočil, aby zablokoval ránu, špatně dopadl,
natáhl si šlachu a nalomil kost v kotníku.
Nepřáli jsme Billovi smůlu,
ale nebyli jsme nešťastní, že si podvrtl kotník.
Měl jsem těžké podvrtnutí a nemohl jsem pár her hrát.
Russell se vrátil do šestého zápasu v St. Louis
Celtics skončili tři zápasy na dva,
ale pořád ho omezoval ten špatný kotník.
Pettit nízko.
Přes Toma Heinsohna, dobré pro dva.
Pettit jede a ani Russell ho nezastaví.
Macauley s míčem. A je po všem!
Šampionát patří St. Louis Hawks
s 50 body Boba Pettita.
Prohráli jsme v šesti zápasech.
Ale věděli jsme, že je rozdíl mezi tím být chudý a být na mizině.
Být chudý je stav mysli, být na mizině je dočasná situace.
A věděli jsme, že je to velmi dočasná situace.
Takže příští rok musíme vyhrát co nejvíce zápasů.
Všichni jsme byli soutěživí, Arnoldem počínaje.
Dones ten míč, Mendy! Jednou, co?
ARNOLD „RED“ AUERBACH TRENÉR CELTICS, 1950-1966
Red byl dost intenzivní.
Nechtěl, abychom si před zápasem potřásli rukou se soupeřem.
Nenáviděli jsme je!
Arnold to možná posunul na další úroveň,
ale nechtěl, abychom ko-existovali jinak,
než že jim nakopeme zadek.
Další rok, v sezóně 1958- 59
skončili Celtics s nejlepším rekordem ligy.
Můžeme hrát basketbal v jakémkoli stylu.
Můžeme se přizpůsobit hře kohokoli,
nebo je rozdrtit v půlce hřiště
se stejnou lehkostí.
Red doplnil tým mladými, a doufal, že polečně zformují tým.
Po návrhu 57 mi Red zavolal a oznámil:
„Odvedl jsem Sama Jonese ze Severní Karolíny.“
„Co ten chlap, Russi? Dokáže nám pomoct?“
A já na to: „Kdo je sakra Sam Jones?“ „Je to Schvartze.“
To byl hovorový jidiš pro černocha.
„Myslel jsem, že ho znáš.“ Řekl jsem: „Poslyš, Rede, všechny neznám.“
Ať už ho znám nebo ne,
nebylo pochyb, že Sam Jones bude velký basketbalový hráč ligy.
Zvláštní je, že Sam mi vždycky připadal jako starý muž.
Sam Jones nedostává uznání, které si jako hráč zaslouží.
Lidi, co chápou hru, vědí, že Sam byl spojka.
Nevíš, kam jde, ale víš, že najde šanci.
Vůbec jste proti němu nechtěli hrát.
Nikdy by neváhal střílet a nikdy nepropásl.
Red se také snažil spojit Billa s jeho spolubydlícím K.C. Jonesem.
Reportéři Reda kvůli K.C. nepřetržitě obtěžovali.
Říkali,: „Proč ho nasazujete? Vždyť nic nedělá.“
Red si odklepl doutník, vyfoukl zelený kouř
a řekl: „Hele, jediné, co vím o K.C. Jonesovi je,
„že kdykoli ho nasadím, náš tým postoupí.“
Zadržení KC Jonesem a teď přicházejí Celtics.
K.C. byl tou nejlepší obrannou stráží, jakou jsem kdy viděl.
Red podporoval týmovou kulturu triků hráčů
a umožňoval jim být sami sebou.
Stavěl víc než vítěznou sérii.
Tohle byla skupina bratrů.
Byli jsme rodina a měli jsme štěstí,
že jádro drželo pohromadě.
Fandili jsme jeden druhému,
a udělali jsme vše pro to, abychom byli úspěšní.
Miloval své spoluhráče,
a v mnoha ohledech to byla druhá rodina.
Byli jsme k sobě milí.
Nejlepší způsob, jak být laskavý, je být vtipný.
Když mluvíte s lidmi, co znají Billa,
první, na co si vzpomenou, je jeho smích.
Je arogantní, jak jen může být.
Je to Bill Russell!
Ale taky je to blázen, který se s tebou
směje a vtipkuje.
Bylo slyšet, jak se chechtá svým slavným smíchem.
Jeho smích byl nakažlivý, jedinečný.
Upřímný.
Bylo to…
Když jsem to slyšel poprvé, říkal jsem si:
„On se mi směje, nebo co?“
„Co to dělá?“
Když ho rozesměješ, oblíbí si tě.
Mezi mým smíchem a zvracením, Red říkával:
Vyhnal bych ho z basketbalu.
Někdy jsem přišel na zápas a zvracel jsem.
Bylo to důležité, když jsem byl nervózní.
Někteří lidé jsou tak intenzivní,
že musí najít způsob, jak tuto intenzitu uvolnit.
Aby se mohli uvolnit a vystupovat.
Pak jsem byl v pořádku. Vypadalo to hůř, než to znělo.
Pamatuju si, jak jsme se rozcvičovali.
A říkám:, „Proboha, víš,
„Russell zapomněl zvracet.“ Tak jsem zavolal tým mimo hřiště.
A říkám: „Všichni zpátky do šatny.“
Otočil jsem se a řekl: „Russelli, jdi zvracet.“
Šel zvracet a vyhráli jsme.
Slyšeli jsme, jak vchází a mysleli si: „Díky Bohu, šel zvracet.“
Protože jsme věděli, že je připravený. A bude hrát skvěle.
Na konci sezóny
měli Celtics další šanci na šampionátu.
K první konfrontaci
mezi Celtics a Lakers došlo v roce 1959.
Lakers byli v Minneapolis, takže je to zapomenuto,
ale byl to začátek nadvlády Celtics nad Lakers.
Boston vyhrál třikrát v řadě, takže pro Lakers je to teď nebo nikdy..
Ve čtvrté hře Russell zablokoval všechny střely
a zajistil 30 doskoků.
Bob Cousy běží ke koši, protože Boston vyvíjí větší tlak.
Celtics vyhrávají 118:113.
Auerbachův tým si jako první zametl cestu do play-off.
Nadvláda Celtics ve finále 1959
potvrdila, kam tým skutečně dospěl
a vrátila Russella na vrchol jako šampiona.
CELTICS VYHRÁLI ČTVRTOU HRU O DRUHÝ TITUL ZA TŘI ROKY
Tehdy jsem svou kariéru miloval.
Moc jsem to zbožňoval, naprosto a každou minutu.
Bylo to pro mě úžasné období.
V tom roce cenu NBA nezískal Russell,
ale Bob Pettit z Hawks.
Ale v Bostonu
bylo jasné, že Bill Russell je nejužitečnější z Celtics.
Vždycky jsem věděl, že je dobrý odrazový můstek,
ale nevěděl jsem, že je vůdce.
Spousta lidí to nevěděla, ale byl tak odhodlaný vyhrávat
a oddaný struktuře týmu.
Podstatné bylo, že on byl vítěz.
A tak měl pocit, že by měl získat určitý respekt
na základě toho, co dokázali jako tým.
Bob Cousy byl vůdce, ale není pochyb o tom, kdo se stal vůdcem.
Bob tam přišel, byl hvězdou týmu.
On mohl říct: „Hele, já jsem hvězda.“ Ale řekl: „Jdeme na to.“
- Spolu? - Jo.
Byl jsem to já, když přišel do Bostonu
a pak se jím stal on,
ale média mu nedala důvěru, aby jím byl.
Před výjezdem utrpěl Bob Cousy podvrtnutí kotníku.
Jdeme na výjezd, hrajeme pět her za sebou,
Russell to chtěl dokázat bez Cousyho.
Musel zablokovat 9 000 ran. Bylo to neuvěřitelné.
LaRusso střílí, Russell blokuje!
Vyhráváme všech pět.
Vracíme se do Bostonu. A titulky zní: „Bude dnes hrát Cousy?
COUSY JE MIMO, ALE CELTICS POŘÁD VYHRÁVAJÍ
COUSY JE MIMO, CELTICS STÁLE NEPORAZITELNÍ
FANOUŠCI DOKÁŽÍ, ŽE COUSY JE STÁLE NA VRCHOLU
Když jsem vyrůstal v Bostonu,
tenhle tým Russella a Cousyho
byl jediný vítězný profesionální sport
v mé čtvrti.
RUSSELL - SKVĚLÝ HEINSOHN - LEPŠÍ
COUSY - 18 NEJLEPŠÍCH BODŮ
Fan-klub Celtics rostl, ale ocenění Billa ne.
Bill Russell nedostal plné a úplné uznání,
které si zasloužil, jen proto, že byl černý.
Tak prosté to bylo.
Novináři byli naprosto neuctiví.
Tenhle bílý tisk,
se všemi předsudky,
se zabýval především první a druhou vlnou černochů,
bylo to hrozné.
Bylo tam jádro bílých, kteří tak mluvili v soukromí.
Určitě to ovlivnilo jejich veřejné psaní. Bylo to sprosté.
„Černí sportovci jsou ignoranti. Jediné, co umí, je hrát.“
„Nejsou intelektuální. Umí jen běhat a skákat.“
Například v Boston Garden
pojmenovali balkón jako „nebe pro n-slovo“.
Tyhle věci bylo slyšet v novinářském boxu.
V lize dosud není moc černých hráčů.
Byla to hra bělochů, bílých novinářů a publika.
Tohle město nebylo na Billa připravené.
Jeho auto se při bouřce rozbilo a kolem projížděli lidé.
Samozřejmě věděli, kdo on je. Je to Bill Russell, proboha.
Lidé projížděli kolem něj a pokřikovali, místo toho, aby mu pomohli.
Představte si, že by se Larrymu Birdovi rozbilo auto.
Bylo by tam parkoviště lidí žadonících, aby Larrymu pomohli.
Pokud Russell narazil na protivítr v ulicích Bostonu,
na hřišti musel čelit bouři.
V poslední sezóně vyhráli Celtics svůj druhý šampionát v NBA,
ale mají zaděláno na problém.
Potíž má podobu Wilta Chamberlaina,
vůči nemuž je i Russell krátký. Wilt Stilt je 218 cm vysoký.
No, měl jsem štěstí.
Začal jsem hrát proti profesionálům,
když jsem končil střední a na střední.
Tak jsem byl zvyklý snažit se je umlátit k smrti.
Takže jsem věděl, že se mi nejspíš bude dařit
i v tak raném věku.
Wilt Chamberlain, asi jeden z největších atletů,
co kdy žili. V jakémkoli sportu.
Tenhle muž byl super sportovec,
měl 218 cm a 122 kg.
Wilt Chamberlain byl v podstatě Shaq před Shaqem,
kdyby byl Shaq taky sportovec na olympijské úrovni.
Když máte 2 metry a kolem 113 kg,
očekávám, že budete dominovat.
Bez Wilta
by nebylo Magica, Birda, MJ, nikoho z nich.
Wiltova první basketbalová nabídka nebyla v NBA.
S novou atrakcí
přiláká Harlem Globetrotters v roce 1958 o 20% více fanoušků.
Slavná barevná skupina, kterou založil Abe Saperstein,
si získává nespočet fanoušků po celém světě.
Když jste dítě, myslím černošské dítě,
Harlem Globetrotters znamenají nebe.
Wilt přijal svou roli muže na šaškárny u Globetrotters.
Poslali mi kopii šeku na 100 000 dolarů.
Nabídli mi 100 000 dolarů, abych s nimi hrál šest měsíců.
Kluci jako vy to dělají pořád, ale já? Nazdar.
Za 100 000 dolarů, bych skočil z Empire State Building.
Můj dědeček a jeho generace
byli na Harlem Globetrotters hrdí.
Cestovali po zemi, pokaždé porazili Washington Generals.
Ale mezi černošskými intelektuály koluje kritika,
že jsou to klauni.
Je to vlastně pokračování Mantana Morelanda
a dalších postav Černého Samba.
Pro část černošského publika se od hrdinů posunuli
k podbízení se černých úspěchu.
V roce 1956 dostal Bill Russell vlastní lukrativní nabídku,
od Globetrotters, když byl ještě na vysoké.
Řekli Billu Russellovi: „Jestli si chceš vydělat, pojď s námi!“
Russell na to po svém: „Sakra, ne.“
Můj otec řekl: „Můj syn nikdy nebude hrát za Globetrotters.“
„On je nejlepší basketbalista na světě.“
„A žádný klaun.“
„Proč bych to podepisoval, když jsem olympijský atlet?“
„Jsem vítěz.“
„Nepotřebuju to, abych se osvědčil.“
Wilt taky nehledal osvědčení.
Po Wiltově roce v Globetrotters
vstoupil v roce 1959 do NBA s Philadelphia Warriors.
Fanoušci basketbalu čekají, jak to dopadne,
hlavně proti hráčům jako Bill Russell.
Cítíte se na to?
Myslím, že to zvládnu
jako muž s mužem s téměř kýmkoli v lize.
Warriors skončili prohrávající sezónou,
ale Wilt jim dal vítězství.
Když Wilt přišel do ligy, dosahoval fantastických výsledků.
Měl průměr 37 bodů a 27 doskoků za zápas
a Filadelfie byla najednou soupeřem.
Wilt Stilt to rozjíždí.
Skóroval, kdykoli chtěl.
Byl silnější a doskočil výš než kdokoli v lize.
Jakmile měl míč a mířil ke koši, nikdo mu nemohl bránit.
To nebylo možné.
Naše první setkání během sezóny bylo v Bostonu.
HVĚZDA CELTICS ČELÍ WILTOVI
The Garden se vyprodalo měsíce před zápasem
a tribuny se zaplnily ještě před rozcvičkami.
PRVNÍ ZÁPAS BILLA A WILTA 7. LISTOPADU 1959
Když šla na hřiště Filadelfie, vzbudilo to nadšení.
Bylo to ohlušující. Podíval jsem se na jeho ruce a věděl jsem to.
„Ten chlap drží basketbalový míč jako baseballový.“
Věděli jsme, že budeme mít problém a že Russell bude mít problém.
Myslel jsem, že je aspoň o pět centimetrů vyšší.
A říkám si: „Podívám se mu do očí, nebo vzhlédnu?“
Řekl jsem si: „Prostě se podívám přímo před sebe.“
Takže se dívám na jeho hruď.
To to nevyřeší.
Poprvé proti sobě stojí dva největší hráči téže éry.
a poprvé se utkají.
Chamberlain získal body,
zvládal Russella jako ostatní podkošové hráče v lize, ale Russell se držel.
V naší době máme dva vysoké obránce v týmu.
Ve všech klipech, co jsem viděl, pan Russell bránil jeden na jednoho,
takže musel použít úhly, fyziku.
Russell poznal, že nezvládne
Chamberlaina zastavit, pokud neudělá něco neobvyklého.
Vidíte, jak se Bill staví,
aby zadržel míč.
A zároveň vidíte výpočty ve Wiltově mysli a jak se snaží
čelit tomu, co Bill dělá.
Věděl jsem, že ho nezastavím.
Ale můžu udělat pár rychlých nárazů. To je to nejlepší, co jsem vymyslel.
Myslím, že jsem měl přes 20 bodů a přes 20 doskoků.
A myslel jsem, že hraje opravdu dobře, přes 20 doskoků a 30 bodů.
A oba blokujeme spoustu střel a tak.
V té hře měl Chamberlain všechny body,
HLAS REDA AUERBACHA
až na jeden, ten výherní.
WILT SE ODMÍTL UNAVIT
STILT DOSTAL PAT OD RUSSELLA V PRVNÍM SOUBOJI TITÁNŮ NBA
Na začátku 60. let NBA doufala, že přiláká víc fanoušků
organizováním turné a předváděcích her.
V roce 1961 se Celtics a Hawks
dohodli na zápase v Lexingtonu v Kentucky.
A bylo vyprodáno!
Poprvé bylo na stadióně 10 000 lidí.
Ráno před hrou se Celtics zapsali v hotelu Phoenix.
Ale Lexington, jako většina měst jihu, byl stále segregované město.
Šli jsme v hotelu dolů
a lidé za pultem nám řekli:
„Černochy tady neobsluhujeme.“
Ve stejném hotelu jsme nemohli jíst totéž.
Tak jsem se rozhodl,
a ostatní se rozhodli se mnou, že nebudeme hrát.
A tak jsem řekl Redovi, že odjíždíme.
A on říká: „Počkej. Podívám se, co se děje.“
Arnold jde zavolat
manažerovi kavárny a říká: „Jsou to hosté!“
„Musíte obsloužit všechny hosty.“
Tak jsme se vrátili a oni řekli: „Dostali jsme oprávnění vás obsloužit.“
Russ říká: „Děláme si legraci. V hotelu nezůstaneme.“
A oni řekli: „Nemůžeme vás obsloužit!“
„Černochy v hotelu neobsluhujeme.“
Takže jsme se sbalili a odešli.
Řekl jsem Redovi,
chtěl jsem, aby Celtics hráli tuhle hru a jasně pochopili,
že černí hráči řekli: „Nebudeme hrát za těchto podmínek.“
Volal jsem klukům z druhého týmu
a řekl, že černoši z Celtics nehrají.
A tak se černoši z druhého týmu rozhodli, že nebudou hrát.
V Lexingtonu ten večer hrála bílá verze Celtics a Hawks.
Média vykřikovala, že by měli být suspendováni, pokutováni,
že zklamali své kolegy, ukradli peníze,
protože dostali zaplaceno, i když nehráli.
A Bill dal najevo jasně:
„Jestli se to stane znovu, uděláme to samé.“
Pořád je součástí první vlny černých hráčů.
Uvědomuje si tíhu rasy, kterou nese na ramenou
a to, že reprezentuje nejen sebe, ale i komunitu.
Sportovci převzali pochodeň a nesou ji.
Máme teď vlastní platformu.
Napsali bychom o té restauraci na Tweet.
„Počkat, nebudete nás obsluhovat?“
Dali bychom to hned na Twitter.
Jsem rozmazlený spratek.
Nevím, jaké to je, přijít do hotelu a dostat odpověď:
„Tady spát nemůžeš. Musíš spát vzadu.“
Nevím, jaké to je, přijít k fontáně „Jen pro bílé“.
Většina kluků, hlavně hrajících v současnoti
nedokáže projít ani desetinou toho, čím prošel on.
Ironií je, že ve stejnou dobu zažívají rasismus mimo hřiště.
Černí hráči v basketbalu více vynikají.
Na začátku šedesátých let
se NBA dostává do amerického sportovního proudu.
Je to éra velkého komerčního růstu.
Klíčovým faktorem je příchod
těchto skvělých afroamerických superhvězd.
Oscara Robertsona, Elgina Baylora.
Ti chlapi byli skvělí basketbalisté.
Příchod mnoha skvělých černých sportovců do ligy,
způsobil její pokračující rozkvět.
Tihle chlapi povznášejí basketbal,
tomu říkám černá atletická estetika. „Jak se vyjadřuji ve hře?“
Veřejnost fascinuje nová rivalita mezi
dvěma velkými černými podkošovými hráči.
Noviny, fanoušci a všichni si to přehráli.
Byl to skvělý zápas.
BILL: „BRÁNIT WILTOVI JE JAKO VÁLČIT“
WILT: „BILL JE JAKO GLADIÁTOR“
NBA použila Russella a Wilta k prodeji hry a fungovalo to.
Přivedli lidi na zápasy.
Říkáte tomu humbuk, my tomu říkáme publicita, aby jsme získali davy.
Obě města byla automaticky vyprodána.
Bylo to dobré pro tisk, bylo dobré přitáhnout lidi,
ale nám bylo jedno, co psali, chtěli jsme jen vyhrát.
Hrát proti Chamberlainovi nebylo snadné.
Wilt hrál jen pár let, ale byl to nejdominantnější hráč, co kdy hrál.
Prostě ovládl hry.
V té sezóně měl průměr 50 bodů. To je jeho průměr, 50, každý zápas.
Umíš si představit průměr 50?
Udělal jsem to jednou za celých 13 let a trvalo mi to čtyři prodloužení!
A v zápase proti New York Knicks v březnu 1962 Wilt překonal sám sebe
a vytvořil rekord, o němž se většina shodne, že nikdy nebude překonán.
Získal 25 bodů.
Po té hře se každý večer pokoušeli o 100 bodů.
Pokud jde o veřejnost, Wiltovou jedinou vyýzvou byl Bill Russell.
Média to vyprávěla
a oba titáni byli pod tlakem.
Zdálo se mi, že jsme každou neděli
byli v celostátní televizi.
A kdybych šel ven a hrál obyčejnou hru, zabili by mě.
Šel by na 60 nebo 65.
Wilt a Bill byli ohromní rivalové.
S dnešními zápasy se to nedá srovnat. Byla jiná doba.
Lidi se nemohli rozhodnout, kdo je dobrý a kdo špatný,
protože Chamberlain byl mnohem společenštější.
Byl mnohem přístupnější.
Víc: „Co máme rádi na našich černoších.“
V tomhle směru
je Bill Russell mnohem zlověstnější černoch.
„Ani nevíme, jestli nás má rád.“ Víte?
Na konci sezóny 1961 - 62 se Wilt znovu pokusil dokázat,
že dokáže dovést Warriors za cílovou pásku
a sesadit Celtics.
Bill byl možná superstar své doby,
ale přistupoval k tomu, jako by byl jedním z pěti na hřišti.
A Wilt hrál prostě: „Jsem tady. Dám 100 bodů.“
„Vy si hrajte, co chcete, já to vyhraju.“
Měli naprosto jiný přístup.
Obě strategie byly efektivní.
Billův tým smetl Warriors ze hřiště při prvním zápase,
ale ve druhém
Wiltovo nezastavitelné skórování zápasy vyrovnalo.
Musel jsem se disciplinovat, abych s ním nikdy nesoupeřil v bodech.
Ten zápas, Russell přišel do šatny.
A řekl: „Už se vážně vypořádám s Wiltem.“
„Dá mi to hodně úsilí,
„ale měli byste získat vedení.“
Když se pokusil Wiltovi ukrást míč, skočit před něj,
hrát za ním, bránil zezadu a pak se stáhl,
a pokusit se vynutit nějaké tvrdší koše,
nezbylo toho moc, co na hřišti šlo udělat.
Ale řeknu vám tohle. Po tomhle Russellově kouzlu,
byl Wilt velmi vzteklý.
Probíhá malá hádka s Chamberlainem uprostřed.
A nakonec získal 35 bodů, ale polovinu těch zápasů jsme vyhráli.
CELTICS VÍTĚZÍ SAM JONES, STŘET S WILTEM
Jeho individuální statistika možná ve srovnání s Wiltem nezáří,
Ale nakonec
si vždycky myslel, že je jedno, jak jste hru hráli,
kolik bodů máte,
když na konci můžete říct: „Vyhráli jsme“.
Když to bylo tři na tři,
byla to hra všech.
S remízou s Východní divizí z roku 1962
Sedmá hra vyostřila kontrast mezi Chamberlainem a Russellem.
Chamberlain byl úžasný.
Ale Russell byl soutěživý jako lev.
Ať už to stálo cokoli, ten chlap to ze sebe dostal.
Došlo k jedné nebo dvěma hrám na samém konci.
A tady je ta směšná věc.
V Bostonu
jsme si byli naprosto jistí Billem Russellem.
Páni, to je hra!
Zbývalo 13 vteřin a hra byla nerozhodná.
Celtics měli šanci ji ukončit.
Cousy míří doprava a zpátky na střed.
Heinsohne, jde na základní čáru. Střela není dobrá.
Střela nezasáhla. Filadelfie získává míč.
Teď to byla šance Warriors.
A měli jen jeden plán. Dostat míč do rukou Wilta.
Russellova hra!
A to bylo znamením, jak moc chce vyhrát.
Míč dostane Boston.
Když byla sestava na čáře,
Bill věděl, komu důvěřovat se závěrečnou střelou.
Sam Jones trefil.
Panečku!
Čas vypršel a Boston Celtics to zase dokázali!
Bill Russell říkával:
„Jestli chceš být šampión sám,
„synku, běž si hrát tenis.“
„Ale pokud chceš vyhrát jako rodina, musíš se spojit
„se svými spoluhráči.“
CELTICS VYŘAZUJÍ WARRIORS, PŘIPRAVUJÍ SE NA LOS ANGELES
Aby mohli vyvěsit další prapor,
museli porazit známého, ale vylepšeného nepřítele.
CENY BASKETBALOVÉ PLAY-OFF LAKERS
Lakers se přemístili do Los Angeles z Minneapolis
a chlubili se dvojicí vycházejících hvězd.
Jmenuju se Jerry West
a dělal jsem...
Jak se jmenuje te šílený sport, co se v něm dribluje?
Basketbal, jo.
Hot Rod Hundley za zády hráče v druhé vlně, Jerryho Westa.
West bude střílet a má další koš.
Jerry byl skvělý hráč. Jeden z nejlepších útočných hráčů
který byli stejně dobrý jako defenzivní hráč.
Jerry West byl nejlepší volba,
jeden z nejlepších střelců a nejtvrdších hráčů všech dob.
V Los Angeles byl známý jako pan Clutch.
Dostat míč k Jerrymu na konci hry bylo nad zlato.
Hrát proti Celtics mě vůbec netrápilo.
Oni zas museli soupeřit se mnou.
Měli jsme také Elgina Bayloru, na kterého se moc dobře koukalo.
Neexistoval lepší útočník než Elgin Baylor.
Lidé si nepamatují, jak byl Elgin skvělý. Byl nezastavitelný.
Elgin byl Dr. J. před Dr. J. Byl to Michael před Michaelem.
V páté části finále NBA 62 Baylor vynesl svůj tým,
dal 61 bodů, což je rekord finále.
Máš jistotu, že to zvládneš.
Všichni skvělí hráči měli sebevědomí.
Rozhodující sedmá hra přitáhla na Garden diváky.
Sedmý zápas proti Lakers z roku 1962 se vždy nazývá Selvyho hra.
Zbývá pět vteřin a skóre je 100,
Lakers měli míč.
Selvy byl druhý obránce s Jerrym Westem.
Strážím Selvyho na polovině hřiště,
a Selvy se ode mě vzdálí do rohu.
Dá devět z deseti střel.
Tři vteřiny, dvě, Selvy střílí!
Není to dobré, doskok. Prodloužení!
Bill Russell klečel na zemi z té emoce.
V prodloužení dokázal vyčerpaný Russell získat šest bodů,
a dostat Celtics do vedení.
Teď, Baylore. A myslím, že faul je na Franka Ramseyho.
Opouští zápas s 23 body. Přichází Gene Guarilia.
Měli jsme Gena Guariliu, který se nikdy nedostal do hry.
Nikdy nehrál.
Takže Red nemá na výběr. Nasadí Guariliu na Elgina.
Tamhle je Baylor. Guarilia mu brání.
Baylor se otáčí, střílí, míjí. Doskok, Russell!
Baylor a Guarilia mu brání. Selvyho pokus o dopich.
Doskok, Sam Jones!
Stalo se, že se tak bál, že se nemohl hýbat.
Když Elgin falšoval, ani se nehnul, nereagoval. Jen tam stál.
Elgina tím úplně vypnul.
Ven, k ničemu. Odrazová akce. Faul.
Faul je na Bayloru. To vše pro Elgina Bayloru.
Ovace ve stoje pro Elgina Baylora.
Russell půjde podat ruku skvělému basketbalistovi,
Elginu Baylorovi.
Hra je pod kontrolou Cousyho, který získal čas
útěkem s ikonickým driblingem.
Užírá čas, čas běží,
a hra končí!
30 bodů pro velkého Billa Russella
a 40, opakuji, 40 doskoků.
Ohromný basketbalový zápas.
V šatně se konala tradiční oslava pivem.
Pátý šampionát pro Russella
a Celtics se stali dynastií.
CELTICS PORAZILI LAKERS V TITULNÍ HŘE
JEJICH PÁTÝ TITUL ZA ŠEST LET
Na jedné rovině, Russell v šedesátých letech žije americký sen.
Má dům na předměstí,
tři malé děti, milující ženu,
dobrou práci, pěkné auto.
Má všechny ty výzdoby života s obecnou prosperitou.
Bill a Rose se cítili víc jako doma na bílém předměstí Readingu.
A Reading byl právem hrdý na svého nejslavnějšího obyvatele.
Na jaře roku 1963 uspořádalo město
Russellovi slavnostní hostinu, aby dalo najevo své uznání,
Je rozhodnuto, že toto výroční setkání v březnu 1963
bude označeno jako Den Billa Russella.
Bille, dnes poctíme vás s Rose a vaši rodinu
tady v Readingu nejen za to, že jste basketbalista,
sportovec, atlet, otec, muž pro rodinu...
Jako celoživotnímu obyvateli tohoto města,
se mi líbí pomyšlení, že jedna z nejvýznamnějších osobností
žije v sousedství...
Paní Russellová, bylo mi velkým potěšením
a považuji za čest…
Zásluha jeho rasy, lidské rasy.
A lámat chleba s vámi a paní Russellovou.
A teď jste na řadě yy.
Moc děkuju.
Ano, dnes večer jsem velmi nervózní.
Je snazší hrát desetkrát proti Chamberlainovi, než čelit tomuhle.
Ani nevím, kde začít.
Ale říkám upřímně,
jsem přemožen tím,
že tu dnes vidím tolik skvělých lidí.
Mám pocit, že můj život nevyšel do prázdna.
Upřímně jsem si myslel, že si nikdo nevšiml, že tu jsem.
A tohle si budu navždy pamatovat
a jen doufám, že můžu vést život tak,
abyste ze mě vždy měli tento dojem.
A moc si toho vážím. Děkuji.
Russella to dojalo.
Cítil: „Konečně mě vítají v mém městě.“
A rozhodl se: „Zakořeníme v Readingu.“
„Přerostli jsme náš domov, je čas hledat jiný domov v Readingu.“
Prohlíží si domy na západní straně.
O necelý měsíc později
se objevila zpráva, že chci koupit dům v jiné části města.
A sousedi měli spoustu námitek.
Jako sportovec, celebrita,
jsi ve městě skvělý člověk, pokud mi nejsi nablízku.
Moje žena Rose přišla domů v slzách,
když viděla, jak obyvatelé podepisují petici proti prodeji.
„Na ten dům radši zapomeň,“ řekla Rose.
„Nechtějí nás tady.“
„Ten dům jsem koupil, platím hypotéku.“
„Je mi jedno, co si myslí někdo jiný,“ řekl jsem.
„Kdo si bude hrát s našimi dětmi? Co jim řeknou naši bílí sousedi? “
Řekla Rose.
„Myslím na naše děti.“
„Nemohl bych se jim podívat do tváře, kdybych to chování snášel.“
Nedovolil bych nikomu, aby mi říkal, kde mám bydlet.
Když Russell získává ty tituly a začíná být stále výraznější,
ví, že jeho vítězství ho neuchrání před rasismem.
Na kulturní předsudky bílých jsem reagoval prakticky celý život.
Byly všude.
Je to úplně nový životní styl.
V knihovnách, v televizních pořadech, na tvářích lidí.
Máme velkou šanci na úspěch.
Cítíš se tak dobře, jak vypadáš.
Nemůžeš být populární, pokud nevíš, jak se oblékat.
A to je ta pravá krása.
Bylo jen málo věcí, které mohli bílí
dělat bez předsudků, které by mě urážely.
Strávil jsem spoustu času bojem proti předsudkům všech forem.
Vždycky jsem byl v obraně jako v basketbalu.
Útoky se mě dotýkaly.
Vývoj, který Russell zažil, je typický pro tolik bojujících černochů,
kteří těžce pracovali a pak museli přemýšlet:
„Musím k protestu proti tomu, co se děje mým lidem a mně, použít svou základnu.“
„Můžu o tom říct víc, než čeho můžu dosáhnout?
To byl začátek rozsáhlého útoku
na systém segregace a diskriminace.
V roce 1963, kdy hnutí za občanská práva nabylo na síle,
Russell prohloubil svou oddanost boji.
Je tu velké shromáždění a Russell vede pochod
z černé čtvrti Roxbury do centra Bostonu.
O pár měsíců později se obchodní dům ve Washingtonu D.C.
stane dějistěm největšího pochodu v dějinách.
POCHOD DC HEADQUARTERS VE WASHINGTONU
Přišli s bílými sympatizanty ze všech míst na kompasu.
Jejich hlavním cílem je program občanských práv.
V Americe nebude ani odpočinku, ani klidu,
dokud černoch nedostane svá občanská práva.
Při pochodu ve Washingtonu jsem byl ve stejném hotelu
jako reverend Martin Luther King.
Potkali jsme se v hale a krátce jsme si povídali.
Pozval mě na pódium, když měl velký projev.
Zdvořile jsem odmítl.
A to proto, že oni pracovali několik let,
aby to hnutí dali dohromady a já jsem neudělal nic.
A nebylo by správné jít na pódium
a říct: „Poslyšte, tohle jsme vytvořili.“
Tak jsem seděl v první řadě.
Pamatujeme si to jako piknik, ale lidi to děsilo.
Měli kolem města výsadkáře.
Shromáždili plazmu, protože mysleli, že to bude krveprolití.
Jít na pochod ve Washingtonu si žádalo odvahu.
Myslím, že v době, kdy Russell hrál basketbal,
byl svět v jiném typu zmatku.
Nešlo o to „přijít o práci“, „přijít o kariéru“,
ale „přijít o život“.
Dostával jsem výhružné hovory, lidi mi volali
s tím, že mě zabijí, vyhodí můj dům do vzduchu.
A já na to: „Kdykoli přijde můj čas. Jsem připraven.“
CBS ZPRÁVY O VRAŽDĚ MUŽE
Medgar Evers zasvětil devět let svého života válce proti rasismu.
Nyní padl v bitvě.
Ve třiceti sedmi letech veterán z druhé světové války
padl jako mučedník černošského boje za ukončení segregace.
Když zastřelili Medgara Everse,
měli jsme za něj v Bostonu vzpomínkový obrřad.
Seděl jsem vedle Charlieho Everse, jeho bratra.
A říkám: „Jestli můžu cokoli udělat, tady je moje číslo.“
Zavolal mi příštího léta a povídá: „Dostali jsme morální ránu.“
„Co takhle udělat basketbalové kurzy v Jacksonu v Mississippi,
„aby se ukázal někdo zvenčí, komu to není jedno?“
JACKSON, MS
V Mississippi v roce 1964 stále mluvíme o krveprolití,
mluvíme o... Bylo to hrozné.
Pokud se Rada bílých občanů, Ku Klux Klan,
a skupina pro záchranu bílé rasy,
zapomněl jsem přesně to jméno, nechtěli se toho účastnit.
A pokud se jim to povede,
řekli, že jim nevadí zabít pár lidí.
Charlie mi říká: „Víš, že nedopustíme, aby se ti cokoli stalo.“
A já na to: „Dobře.“
Sdělil členům týmu,
že půjde do Mississippi.
Někdo řekl, že je to tam dost nebezpečné.
Cousy nebo Sharman nebo někdo promluvil a řekl:
„Bille, budeš v pohodě, jen ať se to moc nerozkřikne“
Víte, tady je chlapík, který právě vyhrál mistrovství NBA,
nejužitečnější hráč, má dva metry, je černý, má bradku
a jede do Mississippi během Freedom Summer a má se držet nízko?
A on na to: „Tehdy jsem pochopil, že jsem v průšvihu.“
Pane Russelle, co vás přivádí do Mississippi?
No, pan Evers mě před pár dny požádal,
a znám ho už nějakou dobu, takže jsem byl moc rád, že mohu přijet.
Sledoval jsem, co se tu děje,
a je to velká součást mého života.
Jedním z mých cílů je založit basketbalové kurzy.
Myslíte, že vaše přítomnost pomůže zmírnit potíže?
Doufám. Nechci to ještě zhoršit.
Myslíte, že běloši budou hrát basketbal s černochy?
Myslím, že ano. Nevidím důvod, proč ne.
Moje děti si hrají s bílými.
- A nikomu to neublížilo. - Ještě ne.
- Těšilo mě. - Děkuji.
Russell vedl kurzy v Jacksonu
navzdory vyhrůžkám smrtí.
Jelikož bylo příliš nebezpečné cestovat mimo město,
Russell musel svůj výlet do Mississippi zkrátit.
Přesto vešel do útrob té šelmy
a učinil veřejné prohlášení proti rasovému teroru.
Dnešní hnutí za občanská práva stagnuje.
Všichni přehlížíme, že na nás leží odpovědnost,
abychom odčinili v příštích dvou nebo tří let to, co trvalo tři století.
Musíme zrušit celý proces myšlení
a na splnění tohoto cíle máme jen dva nebo tři roky.
Musí přijít lepší pochopení těch, kteří bojují.
A to lidí,
bílých a černých, kteří žijí na tomto bojišti
den ze dnem a noc za nocí, kteří jsou skutečnými válečníky.
Lidská práva jsou stejně složitá jako jiné politické problémy.
Jediný prvek, na němž se shodneme,
je, že problém musí být vyřešen.
Uprostřed amerického kulturního zmatku čelí Celtics seismickému posunu.
Bob Cousy, Houdini z tvrdého dřeva,
kapitán týmu a jeho nejoblíbenější hráč
se chystal na svou poslední sezónu.
SBOHEM BOBU COUSYMU
V roce, kdy se Cousy chystal odejít, nám řekl: „To je můj poslední rok.“
Chtěli jsme, aby to byl mistrovský rok.
Sezóna 1962 –1963 byla oslavou Boba Cousyho,
s poctami v každém městě, kde Celtics hráli.
Na Garden byly cedule,
„Milujeme tě, Cousy.“ „Budeš nám chybět, Cousy.“
Doufali jsme, že Cousy odejde jako vítěz.
Možná jsem ten šampionát chtěl stejně jako ten první.
Tým udělal vše, aby Cousymu přinesl ještě jeden šampionát.
Dostali se do finále,
kde na ně čekal známý a rozzlobený nepřítel.
Celtics se vyzbrojují
na nevídané páté mistrovství světa v řadě.
Celtics se nepodařilo dokončit sérii v Bostonu.
Na šestou hru jeli do Los Angeles s náskokem 3: 2.
Díky okolnostem to bylo dramatické,
je to můj poslední rok, konec kariéry, a pátý šampionát v řadě.
Jestli byl Cousy nervózní z posledního zápasu své kariéry,
nehrál tak.
Cousy přihrává Russellovi.
Dlouhá přihrávka Sandersovi. Podívejte na tu hru!
Cousy uhrál silný první poločas
a vedl Celtics do vedení.
Je konec první poloviny hry se skóre…
Stroj Celtics, zdokonalený Cousym a Russellem
během uplynulých sedmi let, pracoval bez problémů.
Krebs brání Russellovi a Baylorovi...
Pak, ve čtvrté čtvrtině s náskokem Bostonu 92:83,
šel Cousy k zemi.
Cousy je zraněný!
Přechází hřiště a vypadá, že si poranil levý kotník.
Tohle může být drtivá rána pro Boston Celtics.
Poprvé za 13 let jsem byl vážně zraněn.
Chtěl jsem to ukončit, pokud možno na hřišti.
Zdá se že je to vážné zranění,
podle toho, jak odchází…
Všichni jsme si uvědomili, že bez Cousyho budeme mít problémy.
West jde na střed a dal ho!
Russell brání Baylorovi, ale Baylor to zvládl!
Bez Boba Cousyho jsme začali ztrácet rytmus,
a zabili nás.
Věděli jsme, že jsme lepší tým,
ale mysleli jsme, že vyhrajeme. Měli jsme příležitost.
Red Auerbach přechází podél postranní čáry.
Zbývají už jen čtyři minuty a Celtics byli o jediný bod napřed,
když se stalo něco neuvěřitelného.
Bob Cousy se vrací!
Buddy LeRoux, náš slavný trenér,
to zaledoval tak, že jsem se mohl vrátit
do hry a dokončit to.
Znovu nabití Celtics si upevnili vedení.
A v posledních vteřinách měl míč v rukou Cousy.
Zbývá vteřina.
Cousy ho hází vysoko do vzduchu
a Boston Celtics jsou mistři světa!
To je konec hry.
LAKERS 109 - CELTICS 112
Jejich šestý šampionát za sedm sezón.
Mám 13 let štěstí,
a Bůh splnil mé poslední přání.
- No, řekl bych... - Odchází ve velkém stylu.
To je úžasné.
Cousyho jsem vždy považoval za dokonalého kolegu.
Chytím a objímám Russe,
chci se podělit o svou radost s někým blízkým.
V tomto ohledu můžu říct, že kdybych to měl udělat znovu,
neumím si představit, že bych hrál jinde než v Bostonu.
Letos se mě ptali,
co mi bude nejvíc chybět na tom, že už nebudu hrát.
Když Cous odcházel do důchodu, a během projevu se rozplakal,
všichni začali brečet…
Milujeme tě, Cousy!
Někdo zařval: „Milujeme tě, Cousy.“
Byl to skvělý moment.
Řekl jsem Redovi, co stál vedle mě:
„Tohle bych nikdy nezvládl.“
Byli jsme výjimeční přátelé, ale omezení a já k němu měl příliš úcty,
než aby nás zasáhla ta žárlivost, již se mezi námi ostatní snažili vyvolat.
Ale nemůžu říct, že jsem byl Cousymu blízký.
V profesionálním sportu je příliš velký tlak
a konkurence, na sdílení svých nadějí a strachů
s někým ze stejné branže.
Podle Russella začaly obavy převažovat nad nadějí.
Byl frustrovaný nedostatkem pokroku v občanských právech,
a přemýšlel, jestli má hra vůbec hodnotu.
K tomu jsem byl konfrontován s nekonečným hledáním
své mužnosti, čímž si všichni černí muži musí projít.
Ale byl jsem mistr světa.
Tlak pokračoval.
Hry se musely hrát.
Soupeřům se muselo čelit.
V Bostonu za mnou přijde chlap a řekne:
„Co teď budete bez Cousyho dělat?“
Tak jsem řekl: „No,
„bude to těžké, musíme se adaptovat.“
„Ale udělej si laskavost.
„a zavolej na Boston Globe nebo WBZ,
„a zjisti si, kdo byl v této lize nejužitečnější hráč poslední tři roky.“
Překlad titulků: Kristýna Žáčková