Hvis ikke Bill Russell havde vundet alle de mesterskaber,
ville nogen så tale om Boston Celtics? Nej.
Hvad? Ikke tale om.
Han var den mest dominerende vinder
i basketballs historie.
Og ved du, hvad han har på hænderne? Flere ringe end fingre.
Elleve ringe. Hvem kan leve op til det?
Vi får aldrig sådan en vinder igen.
Han kunne slå Gud. Han er Big Bang.
Han vandt 11 mesterskaber, to af dem som spillende træner.
Fem gange blev han kåret som NBA Most Valuable Player.
Bill Russell var en pioner inden for basketball.
Han skabte den mest fantastiske amerikanske sportsdynasti nogensinde.
Alle i ligaen, der tænker på Bill Russell,
tænker på sejr.
Han kunne vinde uden at score. Det kunne ingen anden.
Han var den klogeste spiller nogensinde.
Bill terroriserede enhver, der nærmede sig tresekundsfeltet.
På grund af Russell hader jeg grønt, Boston clam chowder
og alt, hvad der er Boston.
Hvert hold og hver en spiller i ligaen prøvede at besejre ham.
Kun én nærmede sig.
Det var en utrolig duel og et spændende opgør.
De var to mytiske dyr, to kæmpe titaner, der kæmpede om ringen.
Det var episke kampe, og det var, hvad vi ville se.
Chamberlain ragede op over ham og dominerede hver eneste spiller,
han mødte.
Men han manglede det vigtigste element, og det var at vinde mesterskaber.
Modtageren af dette års Medal of Freedom viser det bedste af os
og det, vi stræber efter at være.
Mere end nogen anden atlet i sin tid
har Bill Russell defineret ordet "vinder".
Bill Russell er en mand, der har kæmpet for alle mænds rettigheder og værdighed.
Han har marcheret med King og stået ved Alis side.
Han har gjort det muligt for så mange at få succes.
Det gode ved ledere er, at de er et eksempel.
Han ændrede mange regler og brød mange barrierer.
Bill kæmpede for noget meget større,
og det var at spille på lige vilkår
med det hvide Amerika.
31. JULI 2022
I dag blev det annonceret,
at Boston Celtics' basketball-legende Bill Russell er død i en alder af 88 år.
Men i aften bliver han husket både som atlet og som aktivist.
Bills handlinger på og uden for banen gennem hele sit liv
har formet generationer af spillere til det bedre,
og vi er evigt taknemmelige.
Vi står ved statuen, som blev afdækket i 2013.
Folk er stoppet her i dag for at dele historier
og fortælle om Russells indflydelse.
Da Bill døde, kunne jeg ikke tro det.
Men jeg tænkte tilbage på alt det gode, han har gjort i sit liv,
og hans bidrag til menneskeheden.
Det var dét, det handlede om.
Syv måneder før sin død
auktionerede Russell sin samling af memorabilia.
10. DECEMBER 2021
Det er den 87-åriges personlige samling,
inklusive mesterskabsringe, MVP-trofæer og trøjer fra kampene.
En del af udbyttet går til Russells hjælpeorganisation MENTOR,
en organisation dedikeret til hans livslange engagement
for at sikre muligheder for alle unge.
Jeg vil gerne have noget fra den samling. Han har altid været god ved mig.
Han er en…
Det, han har gjort for borgerrettigheder i dette land, har ingen lige.
5 CELTIC'ERE SPILLER IKKE PGA. SEGREGATION
Jeg vil have alle hans 11 ringe. Ingen skal byde over mig.
Jeg vil nok helst have et manuskript til én af hans bøger.
4 GANGE NBA-MESTER
Et originalt udkast til Second Wind
ville være noget ganske særligt.
Online-køber byder 950.000 dollars.
Tredje og sidste gang.
Solgt for 950.000 dollars til online-køber.
CELTICS - VELKOMMEN TIL BOSTON
En basketballkamp starter og slutter med et ur.
Det samme gør en basketballkarriere.
Uden for banen finder man sjældent nyttig information om,
hvor en begivenhed begynder og slutter.
Normalt afhænger det af ens startpunkt
og ens synsvinkel.
CELTICS - VELKOMMEN TIL BOSTON
I december 1956 landede Bill og Rose Russell i Logan lufthavn i Boston.
De havde været gift i under to uger.
Jeg havde aldrig været i Boston,
Bill var landsmester på universitetet og havde vundet den olympiske guldmedalje.
Celtics-fans håbede, at Bill kunne sikre byen et mesterskab.
Jeg var 22 år gammel og havde endnu aldrig barberet mig,
så jeg havde et lille fipskæg, som vi kaldte det.
Det første, de bad mig om til den første pressekonference,
var: "Hvornår barberer du skægget af?"
Jeg havde aldrig tænkt på det og sagde: "Nu skal I høre.
Når Celtics vinder deres første mesterskab, kommer det af."
"RUSSELLS FØRSTE JOB: VINDE CELTICS' TILLID!" -AUERBACH
Folk troede, han var i god form efter de olympiske lege, men nej.
Han sagde: "Jeg anede ikke, at professionel sport var så hårdt."
Jeg havde misset en tredjedel af sæsonen og var ude af form.
Jeg havde ikke rørt en basketball i en måned.
Jeg kom ind i ligaen uden megen selvtillid som kaster.
Kritikerne sagde, at jeg ikke ville kunne klare mig,
fordi jeg var en dårlig kaster fra over en meter.
Så det, jeg helst ville, var naturligvis at skyde udefra.
Jeg missede næsten alle skud, så folk rystede på hovedet
og sagde: "Se selv. Han kan ikke spille."
RUSSELL FRYGTER AT SKUFFE FANS
Bostons presse anfægtede Russels værdi for holdet
og sammenlignede hans resultater med en anden novice,
den førende spiller fra Holy Cross, Tommy Heinsohn.
Pressen forstod ikke Russells potentiale.
Folk troede ikke, at Russell ville få betydning i NBA.
Han kunne kaste et lay-up over pladen. Han var så uduelig offensivt,
at man ikke kunne tro, han kunne gøre noget for et hold.
RUSSELL KAN IKKE HJÆLPE CELTICS
Der var ingen hvile for Russell under udekampe.
Der var fuldt hus i Kiel Auditorium den aften i december 1956.
Bolden røg op, og Bob Pettit fra Hawks og jeg sprang.
"Abekat! Tag hjem til Afrika, bavian!"
"Pas på, Pettit, du får chokolade på dig."
Der var ingen tvivl om, hvem de råbte ad.
Jeg var den eneste sorte på banen.
Efter fem kampe tvivlede jeg seriøst på mine evner.
Jeg tog hjem og sagde til Rose: "Vi må hellere pakke sammen,
vi bliver her ikke længe."
Russell var flyttet til Boston fra The Bay Area.
Han gik på high school i West Oakland
og så på San Franciscos universitet,
det eneste, der tilbød ham et basketball-stipendium.
For os i West Oakland var San Francisco et eksotisk land.
UDDRAG FRA SECOND WIND
Bay Bridge udgjorde så stor en kulturkløft,
at de to sider havde en sprogbarriere.
Jeg spøgte om, at jeg ikke kendte ordet "mother" brugt alene,
før jeg kom til San Francisco.
Og pludselig befandt jeg mig i et hav af hvide mennesker.
Jeg gik ind i opholdsrummet. En førsteårselev sagde:
"Hej, hvad kalder de dig?"
"Mit navn er William Russell." Han sagde: "Jeg giver dig et kælenavn."
Jeg sagde: "Gør du det, får du bank."
Da jeg gik på USF, var der måske fem sorte elever,
og det var alt.
Min bofælle var en fyr ved navn K.C. Jones.
Bill og K.C. snakkede om basketball,
men hjalp også hinanden uden for banen.
Vi to havde ikke så meget tøj på universitetet.
Jeg tjente 30 dollars om måneden
for at slå græs, eller hvad det nu var. Og Russell havde intet.
Vi gik i hinandens undertøj.
Det var det eneste, der kunne passe os begge.
Russell besluttede også at teste sine sportslige evner på anden vis.
I løbet af sommeren besluttede jeg at prøve atletik.
Faktisk gjorde jeg det af to grunde.
Kun universitetsholdet fik en trøje med knapper.
Jeg manglede en trøje med knapper.
Den anden grund var, at jeg elsker at løbe og springe.
Han meldte sig til atletik for sjov.
Han havde aldrig sprunget før. Hans teknik var sær,
han sprang over overliggeren med ansigtet først.
Han gjorde ikke som alle andre.
Han gik 50 meter tilbage, startede langsomt og fik så fart,
til han tog springet med 160 km i timen.
Han sprang 2,00-2,03 meter.
Han var næsten en højdespringer i verdensklasse fra starten af.
Da han prøvede at bruge de højdespringsevner på basketballbanen,
sagde hans trænere nej.
Vi spillede på Cal-Berkeley, hvis center var en forsæsons All-American.
Hans første fem kast blokerede jeg.
Ingen i bygningen havde set noget lignende.
Så de anmodede om time-out, og vores hold samledes.
Min træner sagde: "Du kan ikke spille forsvar sådan.
En god spiller har fødderne på jorden.
Du hopper for at blokere kast. Det går ikke."
Så jeg gik ud og prøvede det,
og fyren kastede lay-ups tre gange i træk.
Så jeg spillede på min måde igen.
Russell, 2,08 meter høj, slår bolden væk.
Bill Russell opfandt bogstaveligt talt det moderne forsvarsspil.
Han ændrede basket fra en vandret sport spillet af jordstrygende kaukasiere…
SPORTSSKRIBENT
…til den sport, vi kender i dag.
Man ser tydeligt på optagelserne, at Bill ikke blot smed bolden ud
og gjorde kasteren til grin.
Han holdt den i gang som i en rebound.
Angriberne var ude, forsvaret var inde.
Hvis han fik fat i den, kunne hans holdkammerater
få bolden hurtigere. Det gav mulighed for fast breaks.
Hans anticipation var helt uset.
Han gik op for at blokere den,
og enten blokerede han skuddet,
eller også forårsagede han et skævt skud,
et ubalanceret skud eller et umuligt ét.
Russells forsvarsspil gjorde San Francisco Dons uovervindelige.
Han skyder. Og den går i.
Dons vinder.
Bill Russells Dons vandt 55 kampe i træk
og samtlige NCAA-mesterskaber.
Bill Russell omtales som Most Valuable Player.
At se ham spille
og intimidere hele hold på universitetet
var noget særligt.
Han var den eneste grund til, at det hold vandt.
Men de priser og udmærkelser, som han burde have modtaget,
kom ikke.
Mit tredje år på uni lå mit gennemsnit på over 20 point og 20 rebounds per kamp.
Jeg blokerede mindst 15 skud per kamp.
Jeg blev MVP til mesterskabet.
Jeg tog hjem til Nordcalifornien,
og de valgte en anden som årets spiller.
Hans eneste evne var for mig at se hans blonde hår.
De vidste, hvordan det så ud.
Så de bad min træner om at få mig til at gå hen og sige:
"Tillykke, forhåbentlig vinder jeg næste år."
Jeg sagde: "Det gør jeg ikke."
Det var fantastisk at vinde landsmesterskabet gentagne gange.
Men folk brød sig vist ikke om…
KOLUMNIST
…at der var tre nye sorte fyre i San Francisco.
Når de rejste rundt, fik de ikke lov til
at tjekke ind på hoteller og spise på restauranter.
Der skete dét, at jeg forlod hotellet
og tog hen på en restaurant nede ad gaden.
Jeg sagde: "Jeg vil gerne spise."
Han sagde okay, men jeg måtte spise i køkkenet.
Så jeg nægtede, gik tilbage til hotellet og gik i seng.
I 1955 indtraf der to begivenheder, der gjorde et livslangt indtryk på mig.
En 14-årig dreng ved navn Emmett Till blev myrdet af to hvide mænd
for angiveligt at have krænket en hvid kvinde.
Hans mor insisterede på en åben kiste til begravelsen,
så verden kunne se, hvilken brutalitet hendes søn blev udsat for.
Samme år blev Rosa Parks, en sort syerske,
anholdt for at have nægtet at give sin plads til en hvid
på en bus i Montgomery, Alabama.
Det er tid til ikke at finde sig i det mere.
Jeg havde fået nok, og det var virkelig slutningen.
At være sort teenager i 50'erne
må have været ekstremt svært.
Men
man måtte glemme alt det
for at gå på banen og præstere på et ekstremt højt niveau.
Jeg besluttede, at jeg ville være en stor basketballspiller.
Alt inden i mig førte til den beslutning.
Al min vrede og kunnen forenedes med ét formål.
Bill Russell voksede op i sydstaterne.
Han var barn i 1930'erne i Monroe, Louisiana.
Jim Crow-lovene gik ud på…
KUN HVIDE
…fratagelse af de sortes rettigheder…
KUN FARVEDE
…fysisk opdeling af rum,
vold og lynchning.
Jim Crow understregede konstant,
at afroamerikanere var andenrangsborgere.
Jeg var godt klar over, at jeg boede et totalt segregeret sted.
Dengang levede jeg et meget afskærmet liv.
Mine forældre sørgede altid for, at jeg var beskyttet.
Min far kendte personligt til slaveri.
Han var kun en generation væk.
Folk i hans familie var slaver.
Slaveri er den ultimative form for respektløshed,
så min far sørgede for, at han aldrig blev behandlet
som en slave på nogen måde.
Én af de ting, der var vigtigst for ham,
var at leve et værdigt liv,
så hans børn kunne være stolte af ham.
Min far arbejdede på en fabrik og bad en dag om lønforhøjelse.
Chefen sagde: "Det går ikke, Charlie.
Hvis du stiger i løn, tjener du som de hvide,
og jeg kan ikke betale jer det samme som de hvide."
Og han brugte n-ordet over for min far.
Som var det… ingenting.
Derhjemme den aften
talte min far for sig selv:
"Jeg må væk herfra, for hvis jeg bliver her,
dræber jeg én af dem, eller også dræber én af dem mig."
Vi migrerede, da jeg var ni år gammel.
Vi flyttede til Californien.
Husk, vi taler om en niårig dreng.
På det største eventyr, han kunne forestille sig.
En togrejse.
Til et sted, han ikke anede hvordan ville være.
Tanken om at flytte var et chok for min bror og mig.
Vi havde aldrig rejst.
Jeg sad med min mor i den farvede afdeling
helt til St. Louis.
Og så, for første gang i vores liv, kunne vi sidde hvor som helst.
Russell-familien deltog i den store migrering
af sorte amerikanere fra sydstaterne
for at søge bedre muligheder under Anden Verdenskrig.
Bill talte om deres ankomst til Californien som immigranter,
da de kom fra et andet land…
VÆRT FOR THE LAST WORD MSNBC
…og skulle lære skikkene i dette nye land,
hvor alle kunne drikke af samme drikkefontæne,
og man kunne sidde, hvor man ville på bussen.
Min far og mor arbejdede begge på skibsværfterne.
Skolerne var integreret, og det var en ægte forandring.
Jeg havde aldrig set eller hørt om en basketball.
De unge havde skaffet en plade og ring et eller andet sted,
jeg ved ikke hvor. De havde helt sikkert ikke købt den.
Jeg så dem spille basketball.
Jeg spillede med. Jeg var virkelig ikke god.
Da Bill kom til Oakland, fulgte hans mor ham til en bygning.
Bill sagde, det var en sjov bygning.
Hun sagde: "Der vil du være meget."
Bill sagde: "Hvad taler du om?" Hun pegede på et bibliotek.
De havde aldrig haft adgang til et bibliotek i Louisiana.
Sorte skulle ikke læse.
Jeg tog på biblioteket for at læse. Jeg læste en historiebog.
Og i den stod:
"Amerikas sorte var bedre stillet som slaver end som frie mennesker,
der hvor de kom fra."
Det fandt jeg forbløffende.
Jeg var ti år gammel og tænkte: "Det kan ikke passe.
Fordi ethvert menneske på denne planet vil være frit."
Jeg havde min egen private verden, og min mest dyrebare ejendom
var mit lånerkort til Oaklands bibliotek.
Jeg var der næsten hver dag.
Jeg fandt reproduktioner af malerier og tog dem med hjem.
Illustrationer af Da Vinci og Michelangelo.
De malerier fortryllede mig.
Jeg studerede en Michelangelo i timevis og prøvede at huske hver lille detalje.
Der gik flere uger, før jeg kunne lukke øjnene
og genskabe alt, hvad jeg havde set i reproduktionen.
Så udfordrede jeg mig selv til
at tegne maleriet fra hukommelsen.
Resultatet frustrerede mig altid.
Skolen var lige startet i efteråret 1946,
da jeg en dag kom hjem og hørte, at min mor var indlagt på hospitalet.
Det var influenza, sagde de, intet alvorligt.
I to uger besøgte vi hende, og hun lo
og sagde, at hun forvirrede lægerne.
Efter ét af de besøg vækkede hr. Charlie os om morgenen
og sagde: "Jeres mor døde i nat."
Jeg var 12, og hun var væk.
CHARLIE RUSSELLS ELSKEDE HUSTRU BORTE, MEN IKKE GLEMT
Da deres mor døde, var det dengang almindeligt,
at en tante
fik børnene og opfostrede dem.
Hans far sagde: "Nej, jeg tager dem med mig."
BILL RUSSELLS ENKE
Ét:"Jeg lovede deres mor det," og to:
Han ville ikke lade andre opfostre sine børn.
Men for Bill var det en svær tid.
Jeg var ikke helt den samme person. Jeg blev indadvendt, en enspænder.
Jeg tvivlede alvorligt på,
at jeg kunne blive til noget uden min mor.
Alle, jeg mødte, følte, at der var noget galt med mig.
Og endnu værre, jeg var enig.
Jeg var klodset i alt.
Da jeg kom på gymnasiet, havde vi "klasseliga".
Hver klasse spillede en 15-minutters kamp i frokostpausen,
og jeg var afløser på holdet.
Ingen vidste, hvilken spiller han ville blive.
Jeg tror ikke engang, han selv vidste det.
Han var velsignet med fysiske egenskaber, som han ikke forstod,
hvordan man udnyttede.
Jeg blev skrottet fra andenholdet i 1. g.
Førsteholdets træner, som havde fulgt klasseligaen året før,
sagde: "Godt, du blev skrottet.
For så kan du være med på førsteholdet."
Træner George Powles så potentiale i Bills spil, før Bill selv gjorde.
Jeg husker, jeg opmuntrede Bill til at spille en masse om sommeren,
for han skulle være første center den følgende sæson,
fra oktober af.
Han sagde: "Måske kan jeg spille på Boys Club."
Jeg gav ham en sølvdollar,
nok den bedste dollar, nogen nogensinde har brugt,
for han brugte klubben hele sommeren for en dollar
og spillede basketball hele tiden.
Det blev alvorligt mit sidste gymnasieår.
Cirka midt inde i sæsonen begyndte jeg at se og bemærke ting.
Jeg indså pludselig, at jeg på banen kunne gøre,
hvad jeg ikke havde kunnet med malerierne.
Jeg sad med lukkede øjne og så taktikker udspille sig.
Jeg var i mit private basket-laboratorium
og tegnede udkast til mig selv.
Jeg blokerede en masse skud.
Det var sjovt at udføre de ting, jeg havde udtænkt.
Af og til virkede det i første forsøg.
For mig var det som at kunne male en Michelangelo direkte på lærredet.
Jeg sagde til mig selv: "Jeg har det!"
Det er fedt at tænke på, at han kunne se en aktion én gang
og derefter visualisere den igen og igen,
før han afprøvede den på banen.
Det blev en helt naturlig proces for ham.
Russell forvandlede de forsvarsaktioner til udkast ved universitetsmesterskabet
og anvendte dem så på verdensscenen
på mændenes olympiske hold i 1956.
Her er alles All-American.
En ubesejret sæson, og nu er du udvalgt til det olympiske hold.
Ser du frem til de olympiske lege?
Jeg har set frem til dem, så længe jeg kan huske.
DE OLYMPISKE LEGE - MELBOURNE, AUSTRALIEN
Da handlede den olympiske bevægelse om at konkurrere.
Det gjorde ingen forskel, hvor atleten kom fra.
Russells dynamiske forsvar tjente amerikanerne en guldmedalje
over det sovjetiske hold.
Det helt store ved at vinde en guldmedalje er,
at for et kort øjeblik
ved man, at man er verdens bedste.
Og det er noget, man kan være stolt af.
Med to universitetsmesterskaber og en guldmedalje
var Bill klar til at blive professionel.
Folk tænker ikke over det nu, men NBA havde næsten kun hvide spillere.
Hvis man ser de tidlige billeder, var det en overvejende hvid liga.
Det uskrevne kvotesystem var én sort spiller.
Som tiden gik, blev det til to sorte spillere.
MEDFORFATTER TIL GO UP FOR GLORY
For de skulle alligevel sove sammen.
Den første sorte spiller i NBA
hed Chuck Cooper og kom fra Duquesne,
og den beslutning kom fra Boston Celtics' træner Red Auerbach.
Auerbach var ligeglad med farvesituationen.
Han vidste, at spillet gik ud på at vinde,
og han måtte foretage de nødvendige træk for at vinde kampene.
Det betød at sammensætte det rette hold med de bedste spillere.
I 50'erne kom Boston Celtics aldrig over andenpladsen.
De var et godt offensivt hold
med spillere som Bill Sharman og Bob Cousy…
SPORTSSKRIBENT
…som var 50'ernes bedste backcourt,
men de vandt ingen mesterskaber.
Bob Cousy var én af NBA's første superstjerner.
Hvis man stoppede en tilfældig mand på gaden i 50'erne
og sagde: "Nævn en basketballspiller,"
ville næsten alle sige Bob Cousy.
Cousy bevæger sig mod kurven, det er et utroligt skud.
Jeg kunne nogle uortodokse ting,
og jeg havde fantasien til at gennemføre dem, går jeg ud fra.
Det tillod mig at gøre ting, som andre ikke gjorde.
De kaldte mig Mr. Basketball, "the Houdini of the hardwood".
Celtics havde et forrygende angreb,
men de havde et svagt forsvar og var dårlige til rebounds.
Boldbesiddelse var vigtig.
Hvis man kunne få rebounds,
kunne man angribe næsten når som helst.
Et år forinden var Arnold kommet til mig for at sige,
at der var en fyr i Californien,
som kunne løse alle vores problemer.
Jeg var slet ikke i tvivl om, at vi havde brug for Bill Russell.
Han havde hurtige reaktioner, fantastiske reflekser
og lange arme. Det var fantastisk.
Det var ikke nemt at få Russell.
Rochester Royals havde første draft.
Celtics var de syvende i rækken,
så Red forhandlede sig op på andenpladsen.
Men det var ikke nok.
Red Auerbach fandt altid en måde at få dét, han ønskede.
SPORTSJOURNALIST
Han gik til Celtics' ejer, Walter Brown,
som var en stor aktionær i Ice Capades,
en utrolig populær form for underholdning,
der kunne sælge billetter hvor som helst.
Red Auerbach overtalte Walter Brown til at sige til Rochester Royals' ejer:
"Nu skal du høre.
Vi giver dig Ice Capades til alle de shows, du vil,
hvis du ikke vælger Bill Russell i første draft."
Så Ice Capades blev byttet for Bill Russell.
Det sørgede Red Auerbach for.
Red havde formået at få Russell,
men da han ikke levede op til forventningerne,
begyndte Russell at tvivle på, om han passede til holdet.
Indtil et møde med Red før en kamp.
Red sagde: "Kom lidt før kampen, jeg vil tale med dig."
Vi sad i Boston Garden,
mens gutterne forberedte banen og satte kurvene op,
og han sagde: "Nu skal du høre noget.
Jeg er ligeglad med, hvor mange point du scorer.
Du skal bare hjælpe os med at vinde."
Jeg sagde: "Din løn afgøres af disse to øjne.
Ikke, at du skal ikke skal skyde,
men tænk ikke på tallene.
Tænk kun på: 'Har vi vundet eller tabt?'
Det er det eneste."
Det lettede presset på os begge,
og efter det begyndte Red at se, hvad jeg kunne gøre
med rebounds og forsvar.
I overgangsspillet har man brug for nogen til at styre ens forsvar
for at kunne rebounde effektivt, og det gjorde Russ.
Nøglen til fast break er defensiv rebounding og aflevering.
Når bolden blev kastet, anbragte jeg mig på den ene side,
den nærmeste side, og ventede på hans aflevering,
så jeg kunne komme nedad og lave en fast break,
for jeg vidste, at han fik hver en rebound.
Det andet hold kastede.
Inden kasteren var landet, skød vi en lay-up i modsatte ende.
Hans job var at få rebounds, blokere skuddene, afbryde afleveringerne
og så kaste bolden i den anden retning,
så vi andre kunne skynde os opad
som et modgående tidevand.
Bob, det må føles godt,
som den bedste spiller på banen,
at have en fyr, du ved kan få bolden. Hvordan føles det?
De fleste basketballfans,
der følger Celtics, ved, at vores angreb
er baseret på fast breaks,
og vi har aldrig haft en stor mand til det.
Hvad angår rebounds, afleveringer og forsvar,
er der vist ingen tvivl om Russels overlegenhed.
UTROLIG! GIGANTISK!
Jeg skylder min kone alt.
Jeg kunne komme i tvivl, men ikke Rose. Hun holdt aldrig op med at tale med mig.
Efter træning og selv i pauserne
opmuntrede hun mig.
Og det samme efter hjemmekampe.
Men hun kunne ikke, når vi var på farten.
Da savnede jeg hendes peptalks.
Da jeg giftede mig med Rose i 1956, var jeg 22 og kom fra de olympiske lege,
og jeg havde ingen anelse om, hvad jeg lavede.
Jeg vidste kun, at Rose accepterede og holdt af mig
uden for basketball, hvilket var et stort gennembrud for mig.
BEDRE FOR HVER KAMP
Celtics kom først i Eastern Division for første gang nogensinde.
De skulle møde St. Louis Hawks til mesterskabet.
CELTS MØDER HAWKS I SLUTSPILLETS ÅBNINGSKAMP
I Boston ser en fyldt hal kampen om NBA-mesterskabet
mellem St. Louis Hawks og Boston Celtics.
Russell er center.
Det var en super kamp.
Jo sværere kampen var, jo bedre spillede Russell.
Jeg forsøgte fire lay-ups. Han blokerede de første to,
og jeg fejlede resten for at se efter ham.
Kampene og Russels debutår
blev afgjort i de sidste minutter af syvende kamp.
Fjerde periode rinder ud, og det er uafgjort.
Russell skyder, og den går i. Nu fører Celtics!
Macauley med bolden i halvcirklen.
Ned til Pettit, som dribler og bliver fejlet af Russell.
Han kommer på straffelinjen og får chancen for at udligne.
Han er klar, sænker bolden og skyder. Den ryger i!
I den kamp så jeg to af de bedste aktioner nogensinde.
Den første var Russells.
Spillet er uafgjort, tiden rinder ud,
og Celtics kommer nedad. Til venstre, Cousy.
Cousy gav ham en lang aflevering. Han fangede bolden og dunkede
i samme bevægelse. Han fik den ikke i kurven.
Den gik ikke! Rebound til Martin. Martin halvvejs oppe.
Nu havde St. Louis bolden,
og den gik til en fyr, som med en dribling gik efter en lay-up for at vinde kampen.
Denne Coleman var foran alle andre.
Jack Coleman styrer ned ad banen, og vi får et modangreb.
Jeg kæmpede imod, så godt jeg kunne.
Bill Russell løber ned ad banen.
Og Russell passerede mig.
Han skyder, og Russell blokerer den! Sikken aktion!
Det havde givet dem føringen tre eller fire sekunder fra slut.
Det står 112 -113 efter en overtid…
Den næste store aktion var Alex Hannums.
Med et sekund tilbage tog de timeout.
Jim Loscutoff begår en forseelse.
Celts fører med to, men Hawks har tid til et skud.
Hawks samler sig om spiller-træner Alex Hannum.
Hannum sagde: "Jeg kaster bolden hele banens længde.
Jeg rammer pladen. Pettit, du griber den og får den i."
Hans aflevering var perfekt.
Jeg sprang op og kom ikke ned. Jeg tog den og kastede i luften.
Det virkede. Bortset fra, at jeg ikke ramte.
Og sådan ender kampen!
Celtics vinder deres første verdensmesterskab.
Og det første, jeg personligt har kommenteret.
Vi var glade, vores første mesterskab.
Red Sox havde ikke vundet i årevis, Bruins havde ikke vundet,
Patriots eksisterede ikke dengang.
Og efter kampen
sagde Red: "Lad os så få det skæg af."
Jeg havde glemt alt om det,
men træneren kom med skraber og barbercreme.
Den aften blev jeg virkelig en del af holdet.
CELTICS VINDER TITLEN 125 TIL 123
CELTICS TAGER DEN FØRSTE NBA-TITEL
Efter et triumferende debutår
besluttede Bill og Rose, at de nok godt kunne slå rødder i Boston-området.
De købte et hus i Reading.
READING - SEPARAT BY FRA 1644
Reading er en forstad, relativt arbejderklasse, konservativ.
Russell boede i Reading under hele sin Celtics-karriere,
men følte sig aldrig helt etableret og velkommen der.
Han klagede over chikane fra nogle naboer.
De blev fulgt rundt omkring i byen, og vandaler væltede deres skraldespande.
Da vi flyttede til Reading, Massachusetts, var vi den første sorte familie i byen.
Hver gang min far forlod byen,
kom "vaskebjørnene"…
BILL RUSSELLS DATTER
…og væltede affaldet.
Om morgenen lå der affald over det hele.
Min far gik til politiet og sagde: "Når jeg er væk,
chikanerer nogen min kone og vælter vores affald."
De sagde: "Vi kan ikke gøre noget ved 'vaskebjørnene'."
Så jeg gik til myndighederne
og fik en våbentilladelse.
Og pludselig kom 'vaskebjørnene' aldrig tilbage.
Boston skulle være en liberal by.
Siden 1900-tallet var byen anset som "Amerikas Athen".
Men Russell mødte en provinskultur,
hvor mange hvide fra arbejderklassen ikke ønskede nogen sorte.
Boston var
den mindst
liberale by i NBA, da jeg flyttede dertil.
Racismen var ikke kun i Boston.
Det var 50'erne i Amerika.
…fire, seks, otte, vi vil ikke have integrering!
To, fire, seks, otte, vi vil ikke have integrering!
HOLD VORES HVIDE SKOLER HVIDE - KKKK
Russell forsøgte at glemme landets voldelige racesplittelse
ikke blot ved at spille, men ved at ritualisere sejren.
CELTICS VINDER TREDJE I TRÆK SÆNKER PHILADELPHIA 106-92
CELTS FEJER N.Y. AF BANEN
Celtics marcherede gennem 1957-58 sæsonen…
CELTICS VINDER NI I TRÆK
…og fik lette point med Russells 22 rebounds per kamp.
RAMSAY: RUSSELL FØRER CELTS TIL 14. SEJR
De virkede klar til endnu en NBA-titel.
CELTICS FAVORITTER OVER HAWKS I KAMPEN FOR NBA-TITLEN
Hej, basketballfans, mit navn er Johnny Most.
Velkommen til verdensmesterskabet i 1958, som i dag ser Hawks og Celtics på banen.
I anden halvdel af kamp nr. tre, som stod uafgjort,
blokerede Russell et skud og faldt forkert.
Han rev sener over og flækkede en knogle i anklen.
Vi ønskede ikke Bill noget ondt,
men vi var ikke kede af, at han havde forstuvet anklen.
Jeg fik en slem forstuvning og måtte sidde over et par kampe.
Russell kom tilbage til sjette kamp i St. Louis
med Celtics bagud tre kampe til to,
men hans ankel var stadig ikke i orden.
Pettit langt nede.
Over Tom Heinsohn, to point.
Pettit styrer, og selv Russell kan ikke stoppe ham.
Macauley med bolden. Og det er slut!
St. Louis Hawks vinder mesterskabet
med Bob Pettits 50 point.
Vi tabte på seks kampe.
Men vi vidste, det var som forskellen på at være fattig og flad.
At være fattig er en sindstilstand, at være flad er en midlertidig situation.
Og dette var en meget midlertidig situation.
Så året efter måtte vi bare prøve at vinde så mange kampe som muligt.
Vi havde alle sejrsvilje, ikke mindst Arnold.
…hold på bolden, Mendy! Én gang!
TRÆNER FOR CELTICS 1950–1966
Red var ret intens.
Han ville ikke have, at vi gav modstanderen hånden før kampen.
Vi hadede dem!
Arnold overdrev måske,
men for ham skulle vi ikke sameksistere
andet end for at give dem klø.
Året efter, i 1958-59 sæsonen,
sluttede Celtics med ligaens toprekord.
Vi kunne spille enhver slags basketball.
Vi kunne løbe hurtigt
eller angribe traditionelt mod hvem som helst,
det var lige let for os.
CELTICS STÆRKE MED GAMLE OG NYE SPILLERE
Red indførte nogle nye spillere, som skulle vokse med holdet.
Efter draftet i '57 ringede Red til mig og sagde:
"Jeg fik Sam Jones fra North Carolina Central University.
Hvad siger du til ham, Russ? Kan han gavne os?"
Jeg sagde: "Hvem fanden er Sam Jones?" "Han er en Schvartze."
Det var jiddisch for en sort person.
"Jeg troede, du kendte ham." "Red, jeg kender ikke dem alle sammen."
Kend ham eller ej,
der var ingen tvivl om, at Sam Jones ville blive en stor basketballspiller.
Det sjove var, at Sam altid virkede som en gammel mand.
Sam Jones fik ikke den anerkendelse, han fortjente som spiller.
Folk, der forstår spillet, ved, at Sam var effektiv.
Man vidste ikke, hvad planen var, men man vidste, han fik bolden i kurven.
Ham ville man ikke spille imod.
Han tøvede aldrig med at skyde, og han fik den i hver gang.
Red sørgede også for at genforene Bill med hans studiekammerat K.C. Jones.
Journalisterne var altid efter Red på grund af K.C.
De sagde: "Hvorfor lader du ham spille? Han gør ingenting."
Rød sugede på sin cigar, blæste den grønne røg ud
og sagde: "Med K.C. Jones ved jeg kun,
at hver gang jeg lader ham spille, vinder vores hold."
K.C. Jones snupper bolden, og her kommer Celtics.
K.C. var nok den bedste forsvarer, jeg nogensinde har set.
Red opbyggede en holdkultur omkring spillernes særheder
og lod dem være sig selv.
Han opbyggede mere end en vindende forretning.
De var en gruppe brødre.
Vi var en familie, og vi var så heldige
at forblive samlet.
Vi heppede på hinanden, vi støttede hinanden,
og vi gjorde alt, hvad vi kunne, for at alle kunne lykkes.
Han elskede sine holdkammerater, de var som en ekstra familie.
Vi var kærlige over for hinanden.
Den bedste måde at være kærlig på er at lave sjov.
Taler man med folk, der kender Bill Russell,
er det første, man tænker på, hans kaglen. Det er en kaglen.
Han er ekstremt arrogant.
Han er jo Bill Russell!
Men han er også en skør fyr, der griner og joker med dig
og har det sjovt.
Man kunne høre ham kagle med sin berømte latter.
Hans latter var smitsom, unik.
Oprigtig.
Den var som en…
Da jeg hørte den første gang, tænkte jeg:
"Griner han af mig, eller…
Hvad laver han?"
Griner han, er du inde i varmen.
AUERBACHS DATTER
Red sagde, at med min latter og min kasten op
ville jeg skræmme ham ud af basketball.
Nogle gange mødte jeg op til kampen og kastede op.
Det var nødvendigt, fordi jeg var nervøs.
Nogle mennesker er så intense,
at de må finde en måde at lette den intensitet,
så de kan slappe af og yde deres bedste.
Bagefter havde jeg det fint, og det så værre ud, end det lød.
Jeg husker en kamp, hvor vi varmede op.
Jeg sagde: "Pokkers, Russell har glemt at kaste op."
Så jeg kaldte holdet fra banen.
Jeg sagde: "Alle tilbage i omklædningsrummet."
Jeg vendte mig om: "Russell, gå ud og kast op."
Han kastede op, og vi gik ud og vandt.
Vi hørte ham og tænkte: "Gudskelov kaster han op!"
For så vidste vi, at han var klar. At han ville spille suverænt.
Sidst i 1958 -59 sæsonen,
fik Celtics igen chancen for mesterskabet.
CELTS OPNÅR NBA-FINALEN
LAKERS I FINALE EFTER UVENTET SEJR
Celtics og Lakers mødtes første gang i '59.
Lakers var i Minneapolis, så man glemmer det,
men det var begyndelsen på Celtics' styre over Lakers.
Boston har vundet tre i træk. Det er knald eller fald for Lakers.
I fjerde kamp holdt Russell alle væk fra kurven
og sikrede 30 rebounds.
Bob Cousy løber mod kurven, idet Boston øger presset.
Celtics vinder 118-113.
Auerbachs hold er det første, der vinder alt i slutspillet.
Celtics' overlegenhed i finalen i 1959 beviste,
at holdet havde nået toppen,
og at Bill var den ubestridte mester.
CELTICS VINDER FJERDE I TRÆK OG ANDEN TITEL PÅ TRE ÅR
På det tidspunkt var jeg forelsket i min karriere.
Jeg nød hvert sekund af den.
Det var en vidunderlig tid for mig.
Det år gik NBA's MVP-pris ikke til Russell,
men til Bob Pettit fra Hawks.
Men i Boston
blev det tydeligt, at Bill Russell var den mest værdifulde Celtic.
Jeg vidste, at han var en god rebounder og afleverer,
men ikke, at han var en leder.
Mange vidste ikke, at han var dybt dedikeret til at vinde
og til holdet.
Summa summarum var han en vinder.
Så han følte, at han fortjente en vis respekt
ud fra, hvad de kunne opnå som et hold.
Bob Cousy var en leder, men holdets sande leder blev Russell.
Bob ankom som holdets stjerne.
Han kunne have sagt: "Jeg er stjernen." Men i stedet sagde han: "Lad os gøre det."
-Sammen? -Ja.
Jeg var hovedmanden, da han kom til Boston,
og så blev han hovedmanden,
men medierne anerkendte ham ikke som værende hovedmanden.
Før en udeturnering forstuvede Bob Cousy anklen.
Vi skulle spille på udebane fem kampe i træk.
Russell ville vise, han kunne vinde uden Cousy,
og må have blokeret 9.000 skud. Det var utroligt.
LaRusso kaster, Russell blokerer den!
Vi vandt alle fem.
Tilbage i Boston lød overskrifterne: "Spiller Cousy mon i aften?"
COUSY UDE, MEN CELTICS VINDER STADIG
CELTICS FORBLIVER UBESEJRET SELV UDEN COUSY
FANS VIL BEVISE, AT COUSY STADIG ER DEN BEDSTE
Da jeg voksede op i Boston,
var Russell-Cousy-holdet
det eneste professionelle sportshold, der vandt noget i mit nabolag.
RUSSELL - GOD HEINSOHN - BEDRE
COUSY - BEDST 18 POINT
Celtics' fanskare voksede, men ikke Bills.
COUSY GIVER CELTS FØRINGEN
Bill Russell fik ikke den anerkendelse, han fortjente,
af den simple grund, at han var sort.
Så enkelt var det.
Journalisterne var totalt respektløse.
Det var en lutter hvid presse
med alle sine fordomme,
der håndterede denne første og anden bølge af sorte mænd,
og det var forfærdeligt.
Der var nogle hårdkogte, helhvide fyre, der brugte mange af de ord privat.
FORFATTER, TALL MEN, SHORT SHORTS
Det påvirkede deres artikler. Det var ækelt.
"Sorte atleter var uvidende. De duede kun til at spille.
De var ikke intellektuelle. De kunne kun løbe og hoppe."
De kaldte balkonen i Boston Garden…
ARAM GOUDSOUZIANS STEMME
…for "n-ord-himlen".
Man hørte den slags i presseboksen.
Der var ikke mange sorte spillere i ligaen.
Det var en sport med hvide mænd, hvide skribenter og hvidt publikum.
Og denne by var ikke "klar" til Bill.
Hans bil brød sammen under et uvejr, og folk kørte forbi.
SPORTREDAKTØR
De vidste, hvem han var. Han var Bill Russell, for pokker.
Men folk kørte forbi og forulempede ham frem for at hjælpe ham.
Var Larry Birds bil brudt sammen,
havde der været en skare af folk, der tiggede om at hjælpe ham.
Hvis Russell mødte modvind på Bostons gader,
skulle han snart møde en storm på banen.
I forrige sæson vandt Celts deres andet NBA-mesterskab,
men de har problemer forude.
Problemer i form af Wilt Chamberlain,
som får selv Russell til at se lille ud. Wilt the Stilt er 2,18 meter.
Jeg var heldig.
Jeg begyndte at spille mod professionelle
mellem slutningen af folkeskolen og starten af gymnasiet.
Jeg plejede at forsøge at smadre dem.
Så jeg vidste, at jeg nok ville klare mig ret godt i ligaen
selv i en tidlig alder.
Wilt Chamberlain, nok en af de største atleter,
der nogensinde har dyrket en sport.
Denne mand var en superatlet
i en krop på 2,18 meter og 120 kilo.
Wilt Chamberlain var Shaq før Shaq,
hvis Shaq også var en olympisk atlet.
Når du er 2,18 meter høj og vejer 120 kilo,
forventer jeg at se dig styre i nøglehullet.
Uden Wilt var der ingen Magic, Bird, MJ eller nogen som helst.
12 GANGE NBA ALL-STAR
Wilts første arbejdstilbud kom ikke fra NBA.
Med deres nye attraktion
tiltrak Harlem Globetrotters 20% flere fans i 1958.
Det berømte, farverige hold grundlagt af Abe Saperstein
har utallige fans verden over.
Når man er barn, jeg mener et sort barn,
er Harlem Globetrotters som paradis.
Wilt fik en rolle som almindelig spiller i Globetrotters' numre.
De sendte mig en kopi af en check på 100.000 dollars.
De tilbød mig 100.000 dollars for at turnere med dem i seks måneder.
Det tjener fyre som dig hele tiden, men mig?
For 100.000 dollars var jeg sprunget ud fra Empire State Building.
For min bedstefar og hans generation
var Harlem Globetrotters noget at være stolte af.
De turnerede landet og slog altid Washington Generals.
Men der er kritik blandt intellektuelle sorte om,
at de er nogle klovne.
At de faktisk er en forlængelse af Mantan Moreland
og de andre Sorte Sambo-figurer.
For en del af det sorte publikum går de fra at være helte
til at undergrave sortes bedrifter.
I 1956 fik også Bill Russell et lukrativt tilbud fra Globetrotters,
mens han gik på universitetet.
De kontaktede ham: "Vil du tjene penge, så kom med os!"
Men Russell svarede: "Nej, sgu."
Min far sagde: "Min søn vil aldrig spille for Globetrotters.
Han er verdens bedste basketballspiller.
Han er ikke en klovn."
"Hvorfor skal jeg skrive under, når jeg er en olympisk atlet?
Jeg er en vinder.
Jeg behøver ikke det her for at få bekræftelse."
Wilt søgte heller ikke bekræftelse.
Efter Wilts år med Globetrotters var gået,
kom han ind i NBA i 1959 med Philadelphia Warriors.
Basketballfansene er spændte på at se, hvordan du klarer dig,
især mod spillere som Bill Russell.
Føler du dig klar til det her?
Jeg tror, jeg vil kunne klare mig
mod næsten hvem som helst i ligaen.
Warriors kom fra en dårlig sæson,
men Wilt gav dem en afgørende fordel.
Da Wilt først kom ind i ligaen, fik han nogle fantastiske resultater.
Han fik i gennemsnit 37 point og 27 rebounds per kamp,
og Philadelphia blev pludselig en konkurrent.
Det kører for Wilt the Stilt.
Han scorede, når han ville.
Han var stærkere og sprang højere end nogen enden i ligaen.
Når han fik bolden ved kurven, kunne ingen forsvare sig.
Det var umuligt.
Vores første møde i den almindelige sæson var i Boston.
CELTIC-STJERNEN RUSSELL MØDER WILT
The Garden var udsolgt flere måneder før kampen,
og tribunerne var fyldt op før opvarmningen.
BILL OG WILTS FØRSTE KAMP 7. NOVEMBER 1959
Da Philadelphia kom på banen, gik publikum amok.
Det var øredøvende. Jeg så på hans hænder og vidste det:
"Han kan holde en basketball som en baseball."
Vi vidste, at vi og Russell ville have et problem.
Han var mindst 12 centimeter højere.
Jeg tænkte: "Ser jeg ham i øjnene, eller kigger jeg op?"
Jeg tænkte:"Jeg ser lige frem."
Så jeg så på hans bryst.
Det var ikke godt.
Der var to af tidens bedste spillere,
der spillede mod hinanden for første gang.
Chamberlain fik sine point
og behandlede Russell som enhver anden center i ligaen, men Russell holdt stand.
Nu ville man sætte to guarder på sådan en spiller.
I alle de klip, jeg så, guardede Russell ham alene…
NBA-MESTER
…så han måtte bruge vinkler og fysik.
Russell vidste, at han ikke kunne stoppe Chamberlain,
medmindre han gjorde noget usædvanligt.
Man ser Bill prøve at nægte ham bolden.
Og samtidig ser man beregningerne i Wilts hoved
for at modvirke det, Bill laver.
Jeg vidste, jeg ikke kunne stoppe ham.
Men jeg kunne anbringe nogle fartbump. Det var det bedste, jeg kunne gøre.
Jeg tror, jeg fik over 20 point og over 20 rebounds.
Han spillede en rigtig god kamp med godt over 20 rebounds og 30 point.
Og vi blokerede begge mange bolde.
I den kamp fik Chamberlain alle de bedste tal…
RED AUERBACHS STEMME
…bortset fra det endelige resultat.
WILT NÆGTER AT GIVE SIG
STILT LAMMET AF RUSSELL I FØRSTE SAMMENSTØD MELLEM NBA-KÆMPER
I starten af 60'erne håbede NBA at tiltrække flere fans
med opvisningskampe inden sæsonen.
I 1961 aftalte Celtics og Hawks
at spille i Lexington, Kentucky.
OKTOBER 1961
Og der blev udsolgt!
Det var første gang, 10.000 mennesker var i den arena.
I morges tjekkede Celtics ind på Phoenix Hotel.
Men som de fleste byer i syden var Lexington stadig en segregeret by.
Vi gik nedenunder på hotellet…
TOM " SATCH" SANDERS STEMME
…og vi fik at vide:
"Vi betjener ikke negre herinde."
Samme hotel, men vi kunne ikke spise det samme.
Så jeg besluttede
ikke at spille, og de andre valgte at gøre det samme.
Så jeg sagde til Red, at vi kørte.
Han sagde: "Vent. Lad mig se, hvad der foregår."
Arnold tog telefonen,
ringede til kaffebarens manager og sagde: "De er gæster!
I må da servere mad for jeres gæster."
Så vi gik ned igen, og de sagde…
HVIDT VENTERUM OG RESTAURANT
"Vi kan godt betjene jer."
Russ sagde: "Det passer ikke. Vi bor ikke på hotellet."
Så sagde de: " Vi kan ikke betjene jer!
Vi betjener ikke negre på hotellet."
Så vi endte med at pakke sammen og køre.
Jeg sagde til Red,
at jeg ønskede, Celtics skulle spille, for folk skulle forstå,
at de sorte spillere ikke ville spille under de betingelser.
Jeg ringede til det andet hold
og sagde, at Celtics' sorte spillere ikke spillede.
Så de sorte på det andet hold besluttede heller ikke at spille.
CELTICS' NEGRE NÆGTER AT SPILLE
En helhvid udgave af de to hold spillede den aften.
FEM CELTICS NÆGTER AT SPILLE I KENTUCKY
Medierne skreg, at de skulle suspenderes, betale bøder,
at de skuffede holdkammeraterne og stjal penge…
KENTUCKY UNDSKYLDER
…fordi de blev betalt og ikke spillede.
Bill gjorde det ganske klart:
"Hvis det sker igen, gør vi det samme."
Han var stadig en del af den første bølge af sorte spillere.
Han følte den racemæssige vægt på sine skuldre.
Han repræsenterede ikke blot sig selv, men et helt samfund.
CELT-KVARTET VANDT SEGREGATIONSSTRID
Nu bærer mange atleter den fakkel.
Vi har vores egne platforme nu.
Vi havde tweetet fra restauranten.
"Vent, vil I ikke betjene os?"
Vi havde fået det ud på Twitter med det samme.
Jeg er møgforkælet.
Jeg ved ikke, hvad det betyder at tage på hotel og høre:
"Du kan ikke sove her. Du skal sove omme bagved."
Jeg har aldrig oplevet en drikkefontæne "kun for hvide".
De fleste af dem, der spiller nu,
gennemgår ikke en tiendedel af, hvad han gennemgik.
Det ironiske var, at selvom de oplevede racisme uden for banen…
NELSON GEORGES STEMME
…blev sorte spillere mere og mere fremtrædende i basketball.
I starten af 60'erne
kom NBA ind blandt Amerikas mest populære sportsgrene.
Det var en æra med stor kommerciel vækst.
Det skyldtes hovedsageligt
disse afroamerikanske superstjerner.
Oscar Robertson, Elgin Baylor.
De var rigtig gode basketballspillere.
Tilføjelsen af så mange dygtige sorte atleter i ligaen
fik sporten til at blomstre.
Disse spillere forhøjede basketball.
Jeg kalder det sort atletisk æstetik: "Hvordan udtrykker jeg mig på banen?"
Publikum var fascineret af denne nye rivalisering
mellem de to store sorte centre.
Aviserne, fansene, alle elskede det.
Det var et spændende opgør.
BILL: "AT GUARDE WILT ER SOM AT GÅ I KRIG" WILT: "BILL ER SOM EN GLADIATOR"
NBA brugte Russell og Wilt som markedsføring, og det virkede.
De fik folk til at komme til kampene.
I kalder det hype, vi kalder det reklame for at få tilskuere.
Der blev automatisk udsolgt i begge byer.
Det var godt for pressen, det tiltrak folk,
men vi var ligeglade med, hvad de skrev, vi ville bare vinde.
Det var svært at spille mod Chamberlain.
Wilt havde kun spillet et par år, men var den mest effektive spiller nogensinde.
Han dominerede simpelthen kampene.
Han fik 50 point i gennemsnit per kamp. Det var hans gennemsnit, 50 i hver kamp.
Kan I forestille jer et snit på 50?
Jeg gjorde det én gang i alle mine 13 år, og vi havde fire gange overtid!
Og i en kamp mod New York Knicks i marts 1962 overgik Wilt sig selv
og satte en rekord, som de fleste mener aldrig kan slås.
Han scorede 100 point.
Efter den kamp forventede fansene 100 point hver aften.
Hvis man spurgte publikum, var Wilts eneste udfordrer Bill Russell.
RUSSELL STÅR MELLEM WILT OG REKORDEN
Medierne gav den ikke for lidt,
og de to titaner var presset til at præstere.
Det føltes, som om vi hver søndag
blev vist frem på landsdækkende tv.
Så hvis jeg spillede en gennemsnitslig kamp, ville jeg få dem på nakken.
Jeg mener, han fik 60 eller 65.
Wilt og Bill havde den konkurrence kørende.
Man kan ikke sammenligne det med kampene i dag. Det var en anden tid.
Folk kunne ikke beslutte sig for, hvem den gode og den onde var,
for Chamberlain var meget mere omgængelig.
Han var meget mere tilgængelig.
Mere "hvad vi kan lide ved vores sorte".
Mens herovre
har vi Bill Russell, en mere faretruende sort.
"Vi ved ikke engang, om han kan lide os." I ved nok.
WILT OPPE IMOD RUSSELL OG CELTS
I slutningen af 1961-62 sæsonen forsøgte Wilt igen at bevise,
at han kunne få Warriors over målstregen
og detronisere Celtics.
Nok var Bill sin tids superstjerne,
men han greb det an, som var han blot én ud af fem spillere.
Wilt var mere: "Jeg er Wilt Chamberlain. Jeg scorer 100 point.
Gør I, hvad I vil, jeg vinder kampen."
Det var en anden tilgang.
Begge strategier var effektive.
Bills hold smadrede Warriors i åbningskampen,
men i anden kamp
udlignede Wilt med sine utallige point.
Jeg måtte ikke tillade mig selv at konkurrere med ham om point.
Russell kom ind i omklædningsrummet.
Han sagde: "Jeg tager mig af Wilt.
Det vil kræve meget at gøre det,
så I må hellere få et forspring."
Efter at have forsøgt at stjæle bolden fra Wilt,
spille bag ham, prøve at få ham til at falde
og forsøge at gøre det sværere at skyde,
var der ikke meget mere, han kunne gøre på banen.
Men lad mig sige, at efter Russell havde udøvet sin magi,
var Wilt en vred mand.
Der bliver skubbet lidt, Chamberlain er i midten.
Og han scorede som regel omkring 35 point, men halvdelen af kampene vandt vi.
CELTICS STORVINDER
Hans personlige statistik kunne måske ikke sammenlignes med Wilts.
Men i sidste ende
mente han, at det var ligegyldigt, hvordan man spillede kampen,
hvor mange point man fik, så længe man kunne sige: "Vi vandt."
Da det stod tre-tre, kunne det gå i begge retninger.
Da Eastern Division i 1962 stod uafgjort,
øgede den syvende kamp kontrasten mellem Chamberlain og Russell.
Chamberlain var utrolig.
Men Russell havde en løves kampgejst.
Denne mand kunne trylle frem, hvad end der skulle til for at vinde.
Kampen blev afgjort med en eller to aktioner til allersidst.
Og her er det latterlige.
I Boston
stolede vi blindt på Bill Russell.
Sikken kamp indtil videre!
Med 13 sekunder tilbage og stillingen uafgjort
fik Celtics chancen for at ende det.
Cousy dribler mod højre og kommer tilbage mod midten.
Heinsohn nede ved linjen. Skuddet går ikke i.
Den ville ikke gå i. Philadelphia fik bolden.
Det var Warriors' chance.
Og de havde kun én plan: give bolden til Wilt.
Sikken aktion fra Russells side!
Og det viser, hvor meget han vil vinde.
Boston får bolden.
Da kampen skulle afgøres,
vidste Bill, hvem der kunne klare det sidste skud.
Sam Jones kaster langt fra.
Hold da op!
Tiden er gået, og Boston Celtics har gjort det igen!
Bill Russell plejede at sige:
"Hvis du vil være mester alene,
så spil tennis, sønnike.
Men hvis du vil vinde som en familie, skal du samarbejde
med dine holdkammerater."
CELTICS ELIMINERER WARRIORS OG GØR KLAR TIL LOS ANGELES LAKERS
For at hænge endnu et banner
måtte Celtics besejre en velkendt, men forbedret fjende.
SLUTSPIL - PRIS
Lakers flyttede til Los Angeles fra Minneapolis
og kunne prale med et par opadgående stjerner.
Jeg hedder Jerry West,
og jeg plejede at spille…
Hvad hedder den skøre sport, hvor man dribler?
Basketball, ja.
Hot Rod Hundley passerer bagom til traileren Jerry West.
West er klar og gør det igen.
Jerry var en dygtig spiller. Én af de store offensive spillere,
det var lige så dygtige som forsvarsspillere.
Jerry West var draftets første valg,
én af de bedste kastere og sejeste spillere nogensinde.
Han blev kendt i Los Angeles som Mr. Clutch.
I slutningen af kampen gav man bolden til Jerry, og den blev guld værd.
At spille mod Celtics bekymrede mig slet ikke.
De skulle konkurrere med mig for en gangs skyld.
Vi havde også Elgin Baylor, som var virkelig sjov at se.
Der har aldrig været en bedre angriber end Elgin Baylor.
Folk glemmer, hvor god Elgin var. Han var ustoppelig.
Elgin var Dr. J før Dr. J. Han var Michael før Michael.
I femte kamp af NBA's finalerunde i '62 førte Baylor sit hold frem…
LAKERS NÆR NBA-TITEL
…ved at score 61 point, en finalerekord.
Han stolede på, at han kunne gøre det.
Alle de store spillere havde den selvtillid.
Den afgørende syvende kamp blev spillet i en udsolgt Garden.
Den syvende kamp i 1962 mod Lakers omtales altid som Selvy-kampen.
Med fem sekunder tilbage og stillingen uafgjort ved 100,
fik Lakers bolden.
Selvy var guard sammen med Jerry West.
Jeg guardede Selvy ved midterlinjen,
og han slap væk ind i hjørnet.
Det skud fik han i ni ud af ti gange.
Tre sekunder, to, Selvy skyder!
Den går ikke, rebound… Overtid!
Bill Russell sank ned i knæ efter den tur.
Overtiden tillod en udmattet Russell at score seks point
og give Celtics en smal føring.
Nu Baylor. Og forseelsen er vist mod Frank Ramsey.
Han forlader kampen med 23 point. Gene Guarilia kommer ind.
Vi havde en spiller, Gene Guarilia, som aldrig kom ind.
Han spillede aldrig.
Red havde intet valg. Han satte Guarilia på Elgin.
Der er Baylor. Guarilia guarder ham.
Baylor vender sig, skyder, misser. Rebound, Russell!
Baylor guardet af Guarilia. Selvy forsøger et tip-in.
Rebound, Sam Jones!
Der skete dét, at knægten var så bange, at han frøs fast.
Da Elgin fakede, reagerede han ikke. Han stod der bare.
Lukkede Elgin helt af.
Ude. Rebound. Der er en forseelse.
Forseelsen er mod Baylor. Elgin Baylor er færdig.
Boston Garden hylder Elgin Baylor.
Russell går over og giver en stor basketballspiller hånden.
Elgin Baylor.
Med kampen under kontrol løb Cousy tiden ud
med sin ikoniske højrehåndsdribling.
Han bruger tiden op, uret tikker løs,
og kampen er slut!
For Bill Russell blev det til 30 point
og 40, jeg gentager, 40 rebounds.
En suveræn basketballkamp.
I omklædningsrummet fejrede vi som altid med en masse øl.
Russells femte mesterskab,
og Celtics blev dynastiet.
CELTICS BESEJRER LAKERS I FINALEN
DERES FEMTE TITEL PÅ SEKS ÅR
På en måde udlevede Russell i 1960'erne den amerikanske drøm.
ARAM GOUDSOUZIANS STEMME
Et forstadshus,
tre små børn, en hengiven kone,
et godt job, en flot bil.
Hele inventaret til et succesfuldt liv.
Bill og Rose følte sig efterhånden mere hjemme i den hvide forstad,
og Reading var med rette stolt af sin berømte indbygger.
I foråret 1963 holdt byen en festmiddag for at takke Russell-familien.
Til dette årlige bymøde i marts 1963 vedtages det,
at en dag skal betegnes som "Bill Russell Day".
Bill, i aften ærer vi dig, Rose og jeres familie her i Reading,
for hvad du er, ikke blot som basketballspiller,
men som sportsmand, som atlet, som far, som familiemand…
Som gammel indbygger i denne by
vil jeg gerne tænke, at én af dens fremragende egenskaber
er sammenhold…
Fr. Russell, det har været en ekstrem fornøjelse og en ære…
En anerkendelse til hans race, den menneskelige race.
…og bryde brød med både dig og fr. Russell.
Og nu er det din tur ved mikrofonen.
Mange tak.
Ja, jeg er nervøs igen i aften. Virkelig nervøs.
Jeg vil hellere spille mod Chamberlain ti gange end at gøre det her.
Jeg ved ikke, hvor jeg skal starte.
Men i al oprigtighed må jeg sige,
at det er lidt for meget for mig
at se så mange vidunderlige mennesker samlet her i aften.
Det får mig til at føle, at mit liv ikke har været helt spildt.
Jeg troede ærligt talt ikke, at nogen bemærkede, at jeg var her.
Dette er noget, jeg altid vil huske,
og jeg håber blot, at jeg kan føre et liv,
der altid vil få jer til at have det sådan med mig.
Jeg sætter stor pris på det. Tak.
Russell var rørt.
Han følte: "Jeg er endelig velkommen i min hjemby."
Han besluttede: "Vi bliver i Reading.
Vi er vokset fra vores hjem, det er på tide at finde et nyt."
Han søgte i den mere fornemme vestlige bydel.
Knap en måned senere
spredtes rygtet om, at jeg ville købe et hus i en anden del af byen.
Og naboerne protesterede vildt.
Som atlet, som berømthed måske endda,
er du fin at have i byen, så længe du ikke bor tæt på mig.
Min kone Rose kom grædende hjem,
da hun så beboerne underskrive et andragende mod salget.
"Vi må hellere glemme det hus," sagde Rose til mig,
"de vil ikke have os her."
"Jeg har købte det hus, jeg betaler lånet.
Jeg er ligeglad med, hvad andre siger," sagde jeg.
"Hvad med vores børn? Hvem vil lege med dem?
Hvad vil vores hvide naboer fortælle dem?"
"Jeg tænker skam på vores børn.
Jeg kunne ikke se dem i øjnene, hvis jeg accepterede den opførsel."
Jeg lader ingen fortælle mig, hvor jeg skal bo.
Selvom Russell vandt titler og blev mere fremtrædende,
vidste han, at hans priser ikke ville beskytte ham mod racisme.
Jeg havde reageret på den hvide kulturbias næsten hele mit liv.
Den var overalt.
Det er en helt ny måde at leve på.
På biblioteker, i tv-serier, på folks ansigter.
Vi har en god chance for succes.
Du har det så godt, som du ser ud.
Vil man være populær, må man se smart ud.
Og det er det smukke ved det.
Der var få ting, hvide mennesker gjorde uden at vise fordomme, jeg fandt stødende.
Jeg brugte meget tid på at bekæmpe bias i alle former.
Jeg var altid i forsvarsposition, ligesom i basketball.
Jeg lystede efter et angreb.
Den udvikling, Russell gennemgik, er typisk for mange engagerede sorte,
der havde knoklet og så naturligvis tænkte:
"Med min indflydelse bør jeg protestere mod, hvad der overgår mit folk.
Er der mere, jeg kan gøre, end blot at opnå sejre?"
Det var starten på et omfattende angreb
mod systemets segregation og diskrimination.
I 1963 voksede borgerrettighedsbevægelsen i styrke,
og Russell blev endnu mere engageret i kampen.
Under en stor demonstration anførte Russell et optog
fra Roxbury, et sort kvarter, til Boston Common park.
Kort efter ved indkøbscentret i Washington
fandt det største optog i landets historie sted.
OPTOG I WASHINGTON FOR JOBS OG FRIHED
De ankom med hvide sympatisører fra alle verdenshjørner.
Deres primære mål var at opnå fulde borgerrettigheder.
Der bliver hverken ro eller hvile i Amerika,
til de sorte får deres borgerrettigheder.
Under demonstrationen i Washington boede jeg på samme hotel
som pastor Martin Luther King.
Vi mødtes i lobbyen og talte kort sammen.
Han inviterede mig op på scenen til sin store tale.
Og jeg takkede høfligt nej.
Grunden til, at jeg takkede nej, var, at de havde arbejdet i et par år
på at arrangere alt dét, og jeg havde intet gjort.
Og det ville ikke være rigtigt af mig at gå på scenen
og sige: "Nu skal I høre, hvad vi har gjort."
Så jeg sad på første række.
Vi husker det som en picnic, men folk var bange.
De havde faldskærmstropper rundt om byen.
De oplagrede plasma, de troede, det ville være et blodbad.
Det krævede mod at tage til Washington.
Dengang Russell spillede basketball…
2 GANGE NBA-MESTER
…var verden mere urolig.
Det var ikke "mist dit job", det var ikke "mist din karriere",
det var "mist dit liv".
Jeg modtog trusler, folk ringede og sagde,
at de ville dræbe mig, de ville sprænge mit hjem i luften.
Jeg sagde: "Når min tid kommer, er jeg klar."
EN MYRDET MANDS TESTAMENTE
Medgar Evers havde dedikeret ni år af sit liv til kampen mod racisme.
Nu er han død på slagmarken.
Syvogtredive år gammel, en veteran fra Anden Verdenskrig,
nu en martyr i de sortes kamp mod segregation.
Da Medgar Evers blev skudt,
holdt vi en mindehøjtidelighed for ham i Boston Common.
Jeg sad ved siden af Charlie Evers, hans bror.
Jeg sagde: "Sig til, hvis der er noget, jeg kan gøre."
Han ringede til mig sommeren efter og sagde: "Vi har lidt et moralsk knæk.
Vil du ikke åbne nogle træningslejre i Jackson, Mississippi
for at vise, at nogen udefra interesserer sig?"
I Mississippi i 1964 var der stadig
mange blodsudgydelser. Det var forfærdeligt.
De hvide borgeres råd, Ku Klux Klan
og… en eller anden gruppe, der vil bevare den hvide race,
jeg har glemt navnet, vil ikke have noget med det her at gøre.
Hvis de får deres vilje…
De siger, at de gerne dræber et par mennesker.
Charlie sagde til mig: "Du ved, vi ikke vil lade dig ske noget."
Jeg sagde: "Okay."
BILL RUSSELL ÅBNER TRÆNINGSLEJRE I DIXIE
Han havde meddelt sit hold,
at han ville tage til Mississippi.
Nogen sagde: "Det er et ret farligt sted."
Cousy eller måske Sharman sagde:
"Du skal nok klare dig, bare hold lav profil."
Hvordan kan en fyr, der lige har vundet et NBA-mesterskab,
er MVP, to meter høj, sort og med fipskæg,
tage til Mississippi under Freedom Summer og holde lav profil?
Han sagde: "Da vidste jeg, at det var slemt."
Hr. Russell, hvad bringer dig til Mississippi?
Hr. Evers bad mig komme ned for et par dage siden.
Jeg har kendt ham i noget tid, så jeg var glad for at kunne sige ja.
Jeg har fulgt med i, hvad der sker her,
og det er en stor del af mit liv.
Jeg er her blandt andet for at lede nogle basketball-træningslejre.
Tror du, at din tilstedeværelse vil afhjælpe problemerne?
Det håber jeg. Jeg håber ikke at forværre dem.
Tror du, du får hvide børn til at spille basketball med sorte børn?
Det vil jeg tro. Hvorfor ikke?
Mine børn leger med hvide børn.
-Ingen er kommet til skade endnu. -Ikke endnu.
-Rart at møde dig. -Tak.
Russell holdt lejrene åbne i Jackson på trods af trusler på sit liv.
Da det var for farligt at rejse uden for byen,
måtte Russell korte sit ophold i Mississippi af.
Men han havde løbet en stor risiko
og taget stilling ganske offentligt mod racerror.
Borgerrettighedsbevægelsen er gået i stå.
UDDRAG AF GO UP FOR GLORY
Vi overser alle, at det er vores ansvar
i løbet af de næste to-tre år at slette, hvad der blev skabt på tre århundreder.
Vi må ændre en hel tankeproces,
og vi har kun to eller tre år til at gøre det.
Der skal være større forståelse for dem, der kæmper kampen.
Det er dem,
de hvide og de sorte, der fylder slagmarken
dag efter dag og nat efter nat, som er de sande krigere.
Menneskerettigheder udgør et komplekst politisk problem.
Vi kan kun alle blive enige om, at det skal løses.
VI SKYLDER VORES BØRN ET RETFÆRDIGT SAMFUND
Midt i Amerikas kulturelle uro stod Celtics over for et dramatisk skift.
Bob Cousy, the Houdini of the hardwood,
holdets anfører og mest populære spiller,
gjorde klar til sin sidste sæson.
FARVEL TIL BOB COUSY
Det år, Cousy gik på pension, sagde han: "Dette er mit sidste år."
Vi ville sikre os, at det blev et mesterskabsår.
1962-63 sæsonen var en fejring af Bob Cousy
med hyldester, hvor end holdet spillede.
Der var bannere overalt i Garden:
"Vi elsker dig, Cousy." "Vi vil savne dig, Cous."
Vi håbede, at Cousy kunne gå ud som vinder.
Jeg ville vinde det sidste mesterskab lige så meget som det første.
Holdet gjorde alt for at levere endnu et mesterskab til Cousy.
De nåede i finalen,
hvor en velkendt og vred fjende ventede dem.
Celtics går efter
et hidtil uset femte verdensmesterskab i træk.
Det lykkedes ikke Celtics at slutte af i Boston.
Nu førte de tre-to over Los Angeles i sjette kamp.
Det var kun dramatisk på grund af omstændighederne,
mit sidste år, slutningen på en karriere, verdensmesterskabet.
Hvis Cousy var nervøs til sin sidste kamp,
viste han det ikke.
Cousy smider den til Russell.
Lang aflevering til Sanders. Se lige der!
Cousy spillede en smuk første halvleg og gav Celtics føringen.
Første halvleg er slut, og stillingen…
Celtics-maskinen, perfektioneret af Cousy og Russell
over de sidste syv år, fungerede, som den skulle.
Krebs guarder Russell, og Baylor…
Men så, i starten af fjerde periode med Boston foran 92-83,
faldt Cousy.
Cousy er skadet!
Han lader til at have slået venstre ankel.
Det kunne være et stort problem for Boston Celtics.
Det var min første alvorlige skade på 13 år.
Jeg ønskede at slutte af på banen.
Det ser ud til at være en ret alvorlig skade,
sådan som han går…
Vi vidste alle, at uden Cousy ville vi få problemer.
West går ned langs midten og scorer!
Russell på Baylor, men Baylor scorer!
Uden Bob Cousy begyndte vi at miste rytmen,
og det så ikke godt ud.
Vi vidste, de var det stærkeste hold,
men vi troede på, at vi kunne vinde.
Red Auerbach marcherer langs sidelinjen.
Med kun fire minutter tilbage var Celtics kun ét point foran,
da det utrolige skete.
Bob Cousy kommer tilbage!
Buddy LeRoux, vores berømte træner,
kom så meget is på den, at det lykkedes mig
at gå ind igen og afslutte kampen.
De genoplivede Celtics fastholdt føringen.
Og de sidste sekunder var bolden i Cousys hænder.
Ét sekund tilbage.
Cousy kaster den højt op i luften, og Boston Celtics er verdensmestre!
Kampen er slut.
Deres sjette mesterskab på syv sæsoner.
Jeg har været meget heldig i mine 13 år,
og Gud gav mig mit sidste ønske.
-Jeg vil sige… -Sikken måde at stoppe på!
Det er vidunderligt.
Jeg har altid betragtet Cousy som den perfekte holdkammerat.
Han krammede Russ
og delte sin glæde med dem, der stod ham nær.
Jeg kan sige, at hvis jeg skulle gøre det hele igen,
kunne jeg ikke forestille mig at spille for andre end Boston.
I år er jeg blevet spurgt flere gange,
hvad jeg vil savne mest ved ikke at spille mere.
Da Cous gik på pension, holdt han sin tale og blev rørt,
og alle begyndte at græde…
Vi elsker dig, Cous!
Nogen råbte: "Vi elsker dig, Cous."
Det var et utroligt øjeblik.
Jeg sagde til Red, som stod ved siden af mig:
"Det lort kunne jeg aldrig klare."
Vi havde et godt, men begrænset venskab, og jeg havde for meget respekt for ham til
at blive suget ind i den jalousi, andre forsøgte at skabe mellem os.
Men jeg kan ikke sige, at jeg var tæt på Cousy.
Der er for meget konkurrencepres
i professionel sport til at dele sit håb og sin frygt
med nogen i samme branche.
For Russell begyndte frygten at overgå håbet.
De få fremskridt med borgerrettighederne frustrerede ham,
og han tvivlede på spillets værdi.
Derudover konfronterede jeg mig med den evige søgen,
som alle sorte mænd går igennem, efter deres manddom.
Men jeg var verdensmester.
Presset fortsatte.
Kampene skulle spilles.
Modstanderne skulle mødes.
En fyr kom hen til mig i Boston og sagde:
"Hvad vil I gøre nu uden Cousy til at bære jer?"
Så jeg sagde: "Tja…
Det bliver svært, vi må tilpasse os.
Men gør dig selv en tjeneste,
ring til Boston Globe eller WBZ,
og spørg, hvem i ligaen der blev kåret som MVP de sidste tre år."
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen