Ha Bill Russell nem nyeri meg azt a sok bajnokságot,
ismerné ma bárki is a Boston Celticset? Nem.
Most szórakoztok? Ez nem is kérdés.
A kosár történetében ő volt minden idők
legnagyobb és legdominánsabb győztese.
És tudjátok, mi van a kezén? Több gyűrű, mint ahány ujja.
Tizenegy gyűrű. Ez… Senki nem érhet a nyomába.
Soha nem lesz még egy ilyen győztes.
Még Istent is legyőzné. Ő maga az ősrobbanás.
Tizenegy bajnokságot nyert, ebből kettőt játékos-edzőként.
Ötször választották meg az NBA legértékesebb játékosának.
Bill Russell öröksége, hogy ő a kosarazás úttörője.
Ő hozta létre a valaha volt legklasszabb amerikai sportdinasztiát.
A ligában mindenki a győzelemmel azonosítja
Bill Russell nevét.
Pontszerzés nélkül is tudott nyerni. Senki más nem képes erre.
Ő a valaha volt legokosabb kosaras.
A frászt hozta mindenkire, aki csak a büntetőterületre lépett.
Russell miatt nem bírom a zöld színt, a bostoni kagylókrémlevest,
és semmi mást, ami Bostonhoz kapcsolódik.
A liga összes csapata és játékosa azon igyekezett, hogy megdöntse a dinasztiát.
Csak egy valaki volt, akinek majdnem sikerült.
Eszméletlen mérkőzés volt, és egy óriási párbaj.
Mintha két mesebeli bestia, két óriási titán küzdött volna egymással.
Fergeteges harcok voltak, amiket a saját szemünkkel láthattunk.
Chamberlain fölé tornyosult. Képes volt elnyomni bárkit,
aki a szeme elé került.
De a legfontosabb dolognak híján volt, és ez a győztes bajnoki címek száma.
A szabadság érdemrendet idén azok kapják, akik a legjobbak,
és akikké magunk is válni szeretnénk.
Korának sportolói közül Bill Russell volt az,
aki megismertette velünk a „győztes” szó jelentését.
Bill Russell volt az, aki kiállt
minden ember jogaiért és méltóságáért.
Kinggel együtt menetelt.
Ott állt Ali mellett.
Megteremtette a siker lehetőségét a jövő nemzedékei számára.
A jó vezető példamutatással jár elöl.
Rengeteg szabályt írt át, amivel rengeteg falat döntött le.
Bill valami sokkal nagyobb célért küzdött,
mégpedig azért, hogy egy egyenlő pályán játszhassunk
a fehér Amerikában.
A LEGENDÁS BILL RUSSELL
2022. JÚLIUS 31.
Ma reggel jelentették be,
hogy Bill Russell, a Boston Celtics legendás játékosa 88 éves korában elhunyt.
Ma este sportolóként és aktivistaként is emlékezünk rá.
Élete során Bill a pályán és azon kívül végzett munkájával
játékosok generációinak az életét tette jobbá,
amiért örök hálával tartozunk neki.
Itt állunk a 2013-ban bemutatott szobornál.
Egész nap jönnek ide az emberek, és történeteket osztanak meg egymással.
Ebből is látszik, mekkora hatással volt az emberekre.
BILL RUSSELL - 10 000 PONT 1964. DECEMBER 12.
Képtelen voltam elhinni, hogy meghalt.
De visszagondoltam arra a sok nagyszerű dologra, amit élete során elért,
és amit az emberiségért tett.
És ez az, ami igazán számít.
A halála előtt hét hónappal
Russell elárverezte az emléktárgyai gyűjteményét.
A 87 éves Bill Russell gyűjteményében
találhatók bajnoki gyűrűk, MVP-díjak és meccsen hordott mezek is.
A bevétel egy részét Russell MENTOR jótékonysági szervezete kapja.
Céljuk, hogy Russell egész életét felölelő munkáját folytatva
lehetőséget biztosítsanak valamennyi fiatal számára.
Szeretnék a gyűjteményből pár darabot. Bill mindig is jó volt hozzám.
Amit ő…
Amit a polgárjogokért tett ebben az országban, az páratlan.
NEM JÁTSZANAK A SZEGREGÁCIÓS TILALMAK MIATT
Megszerzem mind a 11 gyűrűjét. Nem hagyom, hogy rám licitáljanak.
Engem érdekelne valamelyik könyvének a kézirata.
Például a Second Wind első vázlata
nagyon klassz volna.
950 000 dollár az internetes licitálótól.
Harmadszor és utoljára.
Elkelt! 950 000 dollárért az internetes licitálóé.
ÜDVÖZÖLJÜK BOSTONBAN!
Minden kosármeccs sípszóval indul és ér véget.
Akárcsak egy kosaras karrierje.
A pályán kívül nehéz megtalálni a megfelelő támpontot,
hogy egy esemény mikor kezdődik, és mikor ér véget.
Ez általában az ember kiindulási pontjától
és nézőpontjától függ.
ÜDVÖZÖLJÜK BOSTONBAN!
Bill és Rose Russell 1956 decemberében ért földet a bostoni Logan Repülőtéren.
Alig két hete voltak házasok.
Nem jártam Bostonban azelőtt, hogy a Celticshez csatlakoztam volna.
Egyszer sem. Amíg oda nem utaztam aláírni a szerződést.
Az egyetemen Bill országos bajnok és olimpiai aranyérmes is volt.
A Celtics szurkolói remélik, hogy Bill nekik is meghozza a bajnoki címet.
Csak 22 éves voltam, és még nem kezdtem el borotválkozni,
ezért csak ilyen kis kecskeszakállam volt.
Az első sajtókonferencián az első kérdés az volt, hogy:
„Mikor fogsz megborotválkozni?”
Ezen korábban nem gondolkodtam. Azt mondtam: „Tudják, mit?
Majd akkor, amikor a Celtics megnyeri az első bajnokságát.”
„RUSSELL ELSŐ FELADATA: ELNYERNI A CELTICS BIZALMÁT!”
Azt várták az olimpikontól, hogy remek formában lesz, de nem így volt.
Azt mondta: „Nem gondoltam volna, hogy a profi kosarazás ilyen kemény.”
Kihagytam a szezon első harmadát, és emiatt nem voltam formában.
Egy hónapja nem értem kosárlabdához.
Amikor a ligához csatlakoztam, nem voltam valami magabiztos dobó.
Páran ócsároltak, hogy nem fogom bírni a profik között,
mert egy méternél messzebbről pontatlanul dobtam.
Természetesen emiatt mást sem akartam, mint messziről kosárra dobni.
Persze majdnem mindig elszúrtam. Olyankor mindenki csóválta a fejét:
„Érted, miről beszélek? Nem tud játszani.”
A bostoni sajtó megkérdőjelezte, hogy Russell értékes-e a csapat számára,
és egy másik kezdő kosarashoz hasonlították,
a Holy Cross mindenkori legjobb pontszerzőjéhez, Tommy Heinsohnhoz.
A sajtó értetlenül állt Russell esete előtt.
Senki nem gondolta, hogy erős NBA-játékos lehet belőle.
Még a ziccert is átdobta a palánkon. Annyira ügyetlen támadó volt,
hogy senki nem hitte, hogy képes lenne pontot hozni a csapatnak.
RUSSELL NEM SEGÍTI A CELTICS CSAPATÁT
Az idegenben játszott mérkőzéseken szekálták Russellt.
Azon az 1956 decemberi estén a Kiel Auditorium tele volt.
Bob Pettittel, a Hawks játékosával egyszerre ugrottunk a labdáért.
„Bokszos!” „Menj vissza Afrikába, te majom!”
„Vigyázz, Pettit, nehogy csokis legyél!”
Nyilvánvaló volt, hogy kinek kiabáltak.
Én voltam a pályán az egyetlen néger játékos.
Úgy öt meccs után elkezdtem komolyan kételkedni a képességeimben.
Hazaérve azt mondtam Rose-nak, hogy: „Jobb, ha elkezdünk csomagolni,
nem sokáig leszünk itt.”
Russell a Bay Areából költözött Bostonba.
West Oaklandben járt középiskolába,
majd a San Franciscó-i Egyetemre járt,
mert csak ott ajánlottak neki kosárlabda ösztöndíjat.
Nekünk, west oaklandieknek San Francisco egzotikus vidék volt.
A Bay Bridge miatt akkora volt a kulturális szakadék,
hogy a két oldal között nyelvi akadályok is felmerültek.
Mielőtt San Franciscóba mentem, nem is tudtam,
hogy az „anyád” önmagában is sértő lehet.
Hirtelen belecsöppentem a fehér emberek tengerébe.
Bementem a kultúrházba. Azt mondja az egyik gólya:
„Mi a neved, füstös?”
Mondom: „William Russell.” Mire ő: „Adok neked egy becenevet.”
Mondom neki: „Ha megteszed, laposra verlek.”
Az egész egyetemen talán úgy öt fekete diák lehetett,
és ennyi.
A szobatársam K.C. Jones volt.
Billt és K.C.-t összehozta a kosarazás,
a pályán kívül pedig segítették egymás megélhetését.
Az egyetemen nem volt valami sok ruhánk.
Én havonta úgy 30 dollárt kerestem
fűnyírással, meg ami éppen volt. De Russellnek nem volt semmije.
Volt olyan is… Volt, hogy egymás alsóneműjét hordtuk.
Bizony. Az volt az egyetlen, ami mindkettőnkre jó volt.
Külsősként Russell más sportágban is próbára tette a képességeit.
A nyáron úgy döntöttem, hogy kipróbálom a gátfutást.
Ennek igazából két oka is volt.
Csak egyetemi csapattagok kaptak begombolhatós pulcsit.
És én nagyon akartam egy olyan pulcsit.
Másodszor pedig szeretek futni és ugrani.
Szórakozásból belevágott a gátfutásba
és a magasugrásba. Furcsa pózban,
arccal előre ugrotta át a lécet.
Másképp csinálta, mint a többiek.
Lassan indult, majdnem 50 méterről, és fokozatosan gyorsított.
Ma már végig csúcssebességgel fut, és úgy ugrik.
Megugrotta a 201-203 centit is.
Szinte már a kezdetektől világklasszis magasugró volt.
De amikor megpróbálta a kosárpályán is bemutatni,
hogy jeleskedik a magasugrásban, az edzőit hidegen hagyta.
A Berkeley Egyetem ellen játszottunk, és a centerük egy előszezonos srác volt.
Blokkoltam az első öt dobását.
Azelőtt senki nem látott még olyasmit.
Időt kértek, megyek a csapatmegbeszélésre,
és azt mondja az edzőm: „Így nem lehet védeni.
A jó védő mindig a földön marad,
nem ugorva blokkol.” Én úgy nem tudtam játszani.
Visszamentem és megpróbáltam,
de a srác egymás után három palánkos ziccert dobott.
Így visszatértem a saját módszeremhez.
A 208 centis Russell egyszerűen elüti a labdát.
A kosárban a modern védést szó szerint Bill Russell találta fel.
A kétdimenziós, főként földhözragadt fehérbőrűek által játszott játékot
ő formálta olyanná, amilyennek azt ma ismerjük.
Ahogy a felvételeken is látszik,
Bill nem egyszerűen csak kiütötte a labdát a pályán kívülre.
Játékban tartotta, mert ebből lett a lepattanó.
A támadók kint voltak, a védők pedig bent.
Ha sikerül kivédenie a dobást, az egyik csapattársa
gyorsabban el tudja érni a labdát. Ebből lett a gyorsindítás.
Elképesztően előrelátó volt.
Amikor hátrament védeni,
olyankor vagy blokkolta a dobást,
vagy pedig rákényszerítette a másik játékost
egy eszement, egy suta, vagy egy lehetetlen dobásra.
Russell védőjátéka verhetetlenné tette a USF Dons csapatát.
Felugrik, és rádobja. Szép volt!
A Dons nyeri a meccset!
Bill Russell-lel a Dons zsinórban 55 mérkőzést nyert,
és az NCAA bajnokságokon is folyamatosan diadalt arattak.
Bill Russellt nevezik a legértékesebb játékosnak.
Látni a játékát,
és ahogy komplett csapatokat tart rettegésben az egyetemen,
káprázatos volt.
Ő volt az egyetlen oka annak, hogy az a csapat nyert.
És ezért rengeteg díjat meg mindenfélét kellett volna kapnia,
de nem kapott.
Harmadikos egyetemistaként egy meccsen átlagosan 20 pontom és 20 lepattanóm volt,
és meccsenként legalább 15 dobást blokkoltam.
Én voltam a bajnokságok MVP-je.
Aztán odahaza elmentem az észak-kaliforniai bankettre,
és valaki mást választottak meg az év játékosának.
Az egyetlen erőssége a szőke haja volt.
Mindenki látta, hogy ez ciki.
Azt mondta az edzőm, hogy: „Állj ki, és dicsérd meg!
Mondd, hogy: 'Gratulálok a srácnak! Remélem, jövőre én nyerem.'”
Azt feleltem: „Én ezt nem csinálom.”
Fergeteges élmény volt zsinórban nyerni a nemzeti bajnokságokat.
De szerintem az embereknek nem jött be,
hogy a San Franciscó-i csapatban három fekete kezdőjátékos is volt.
Egy csomó helyre eljutottak, de nem engedték őket
hotelbe bejelentkezni és étteremben enni.
Úgy volt, hogy elindultam a hotelből,
és beugrottam egy közeli étterembe.
Gondoltam, eszem valamit.
Erre az étteremben azt mondták, hogy a konyhán kell ennem.
Nemet mondtam, és inkább visszamentem a hotelbe aludni.
Két olyan dolog is történt 1955-ben, ami egy életre megváltoztatott.
Egy 14 éves fiút, Emmett Tillt meggyilkolta két fehér férfi,
mert állítólag megsértett egy fehér nőt.
Emmett anyja ragaszkodott a nyitott koporsós temetéshez,
hogy az egész világ láthassa, milyen kegyetlenül bántak el a fiával.
Ugyanabban az évben letartóztattak egy fekete varrónőt, Rosa Parksot,
mert nem adta át a helyét egy fehér utasnak
egy montgomeryi autóbuszon.
Eljött az ideje, hogy ne tűrjünk tovább.
Elegem volt, és ez volt az utolsó csepp.
Rettenetesen nehéz volt
az 50-es években fekete kamasznak lenni.
De mégis
félretettek mindent,
kiálltak a pályára, és nagyon magas színvonalon játszottak.
Eldöntöttem, hogy kiváló kosárlabdázó leszek.
Minden porcikám erre a döntésre sarkallt.
Minden haragomat és kíváncsiságomat egyetlen cél vezérelte.
Bill Russell a déli szegregációban nőtt fel.
Az 1930-as évek Louisianájában volt gyerek.
A Jim Crow-törvények jogfosztottá tették a feketéket.
Megfosztották őket a választás jogától, fizikailag szegregálták őket,
nem beszélve az erőszakról és a lincselésről.
Folyamatosan azt erősítették,
hogy az afroamerikaiak másodlagos állampolgárok.
Tisztában voltam vele, hogy egy teljesen szegregált helyen élek.
Úgy hiszem, egész életemben, de főleg fiatal koromban,
szinte burokban éltem.
A szüleim tettek róla, hogy ne érhessen semmi baj.
Apám első kézből ismerte a rabszolgaságot.
Ő egy teljesen más generáció volt.
A rokonai még rabszolgák voltak.
A rabszolgaság a megalázás legvégső formája,
ezért az apám tett róla, hogy őt soha, semmilyen módon
ne kezeljék rabszolgaként.
Számára az egyik legfontosabb dolog az volt,
hogy méltóságteljes életet élhessen,
hogy a gyerekei büszkék lehessenek rá.
Apám egy gyárban dolgozott, és egyszer fizetésemelést kért.
A főnök azt mondta: „Nem lehet, Charlie.
Akkor annyit keresnél, mint a fehérek,
és nektek nem fizethetek annyit, mint a fehéreknek.”
És az N betűs szót használta az apámra.
Csak úgy, mintha semmiség volna.
Aznap este apám otthon volt,
és jó hangosan azt mondta:
„Muszáj leszek innen elmenni, mert ha maradok…
vagy megölöm az egyikőjüket, vagy engem fog megölni az egyikőjük.”
Akkor költöztünk el, amikor kilenc éves voltam.
Kaliforniába mentünk.
Tehát egy kilencéves gyerekről van szó.
Ennél nagyobb kalandot elképzelni se tudtam volna.
Vonatra szállni,
és elmenni egy helyre, amiről fogalmam sincs, milyen lehet.
A költözés gondolata hidegzuhanyként ért minket a bátyámmal.
Nem voltunk nagy utazók.
Anyám mellett ültem a színesbőrűek helyén
egészen St. Louisig.
Aztán életünkben először
bárhová ülhettünk.
A Russell család költözése a nagy vándorlás része volt,
amikor a fekete amerikaiak a második világháború alatt
egy jobb élet reményében elhagyták a déli szegregációt.
Azért mondja Bill, hogy bevándorlókként érkeztek Kaliforniába,
mert egy teljesen más kultúrából érkeztek,
és meg kellett tanulniuk ennek az új kultúrának a szokásait,
például hogy ihattak egy csapból a többiekkel,
és hogy a buszon oda ülhettek, ahová csak akartak.
Az apám és az anyám is a hajógyárban dolgozott.
Mi pedig integrált iskolába jártunk, ami hatalmas változás volt.
Azelőtt sose hallottam a kosárlabdáról. Azt se tudtam, hogy létezik ilyesmi.
A kölykök kerítettek valahonnan egy palánkot és egy gyűrűt.
Nem tudom, hogy honnan, de az biztos, hogy nem vették.
Szóval láttam, ahogy kosárlabdáznak,
és én is beálltam. De nem voltam valami ügyes.
Amikor Bill Oaklandbe került, az anyjával elmentek egy épület mellett.
Bill azt mondta, vicces külsejű épület volt.
Azt mondta az anyja: „Sokat jársz majd ide.”
Mire Bill: „Hova? Miről beszélsz?” És az anyja a könyvtárra mutatott.
Louisianában egyetlen könyvtárba se mehettek be.
A feketéknek nem volt szabad olvasniuk.
Elmentem a könyvtárba olvasni, és a kezembe akadt egy történelemkönyv.
Az egyik passzusban azt írták, hogy:
„Az amerikai rabszolgáknak jobb itt rabszolgaként,
mint szabad emberként ott, ahonnan jöttek.”
Ezen megrökönyödtem.
Csak tíz éves voltam, de arra gondoltam, hogy: „Ez lehetetlen,
hiszen a világon minden ember szabadon akar élni.”
Megvolt a saját kis világom, és a legféltettebb kincsem
az Oaklandi Nyilvános Könyvtárba szóló olvasójegyem volt.
Szinte mindennap elmentem.
Festmények másolatait kölcsönöztem ki, amiket aztán hazavittem.
Da Vinci és Michelangelo műveit.
Elbűvöltek azok a festmények.
Órákon át tanulmányoztam Michelangelót, próbáltam minden részletet memorizálni.
Csak hetek múltán voltam elégedett azzal, hogy amikor becsuktam a szemem,
sikerült a kikölcsönzött másolathoz valamelyest hasonlót újraalkotnom fejben.
Aztán rákészültem a nagy próbatételre,
és megpróbáltam emlékezetből lerajzolni.
Az eredmény mindig dühítő volt.
Az iskola 1946 őszén kezdődött,
és az egyik nap arra értem haza, hogy az anyám kórházba került.
Azt mondták, semmi komoly, csak influenza.
Két héten át látogattuk, és anya folyton azon nevetett,
hogy az állapotával zavarba hozza az orvosokat.
Az egyik látogatás után Mr. Charlie az álmunkból ébresztve
mondta el nekünk, hogy: „Anyátok meghalt az éjjel.”
Tizenkét éves voltam, és ő elment.
Amikor az édesanyja elhunyt,
akkoriban szokás szerint a nagynéni volt az,
aki befogadta és felnevelte a gyerekeket.
De az apja azt mondta: „Nem. Velem maradnak.
Megígértem az anyjuknak.” Ez volt az egyik oka. A másik,
hogy nem akarta hagyni, hogy valaki más nevelje fel a gyermekeit.
De Bill számára ez nehéz időszak volt.
Többé már nem voltam ugyanaz az ember. Magának való és introvertált lettem.
Komoly kétségek gyötörtek,
hogy anyám nélkül képes leszek-e bármit is elérni.
Mindenki érezte rajtam, hogy valami nem stimmel velem.
Ami még rosszabb, hogy egyetértettem velük.
Mindenhez suta voltam.
Mikor felsős lettem, volt egy úgynevezett „osztályok ligája”,
amikor ebédidőben minden osztály játszott 15 percet.
Cserejátékos voltam az osztályom csapatában.
Szerintem senki nem tudta előre, hogy milyen játékos lesz belőle.
Szerintem még ő maga sem sejtette.
Olyan fizikai tulajdonságokkal áldotta meg a sors, amiket nem értett meg,
és azt se tudta, hogyan használja ki ezeket.
Tizenegyedikben bekerültem az iskolai csapatba.
A csapat edzője, aki a felsős osztályfőnököm is volt,
azt mondta: „Örülök, hogy bekerültél,
mert végre kipróbálhatod magad az iskolai csapatban.”
George Powles edző hamarabb felismerte a lehetőséget Bill játékában, mint ő maga.
Emlékszem, azt mondtam Billnek,
hogy a nyáron kosarazzon annyit, amennyit csak tud,
mert a következő szezonban, ami októberben indul,
kezdő centerjátékos lesz.
Azt felelte: „A klubban talán tudnék játszani.”
OAKLANDI FIÚK KLUBJA
Adtam neki egy egydolláros érmét,
és ez volt minden idők leghasznosabban elköltött dollárja,
mert azért a dollárért cserébe Bill bekerült a klubba,
és egész nyáron kosarazott.
A játék végzős koromban fordult komolyra.
A szezon közepén elkezdtem észrevenni bizonyos dolgokat.
Hirtelen olyasmire lettem képes a kosárpályán,
amire a festményeknél képtelen voltam.
Csukott szemmel ülve a fejemben néztem a meccseket.
Ez volt az én saját kosárlaboratóriumom,
ahol tervrajzokat gyártottam magamnak.
Rengeteg dobást blokkoltam.
Jó érzés volt végrehajtani az általam kigondolt terveket.
Előfordult, hogy elsőre sikerült.
Olyan volt ez számomra, mintha játszva megfestettem volna egy Michelangelót.
Azt mondtam magamban: „Sikerült!”
Ez azért nagyon klassz, mert elég volt egy helyzetet egyszer látnia,
és azt fejben újra és újra elképzelnie,
és így már azelőtt begyakorolhatta,
hogy azt kipróbálja, és belefekteti az energiát.
Az egyetemi bajnokságokra Russell a védelmi terveiből tervrajzokat csinált,
majd az 1956-os férfi olimpiai csapatban
mindezt a nemzetközi porondon is megmutathatta.
Itt van Amerika kedvenc csapata.
A veretlen szezon után beválogattak az olimpiai csapatba.
Várod már az olimpiai utat?
Azóta várom, amióta csak az eszemet tudom.
AZ 1956-OS OLIMPIAI JÁTÉKOK AUSZTRÁLIA
Akkoriban az olimpia a versengésről szólt.
Nem számított, hogy melyik atléta honnan származik.
Az amerikai csapat Russell dinamikus védelmével nyerte el az aranyérmet
a szovjet csapattal szemben.
Amikor az ember aranyérmet nyer, az egyik legklasszabb érzés az,
hogy abban a röpke pillanatban
tudod, hogy te vagy a legjobb a földön.
És ez olyasmi, amire igazán büszke lehetsz.
Két egyetemi bajnoki címmel és egy aranyéremmel
Bill készen állt a profi karrierre.
Napjainkra ez már feledésbe merült, de az NBA akkoriban fehér volt, mint a hó.
A korai képeken látszik, hogy a liga javarészt fehér volt.
Az íratlan kvóta szerint egyetlen fekete játékosuk lehetett.
A liga fejlődésével már két fekete játékosuk is lehetett,
de a fehér csapattagok csak eggyel voltak hajlandóak egy szobában aludni.
Az NBA első draftolt fekete játékosa
Chuck Cooper volt a Duquesne Egyetemről,
a draftolója pedig a Boston Celtics edzője, Red Auerbach volt.
Auerbachot nem érdekelte a bőrszínnel kapcsolatos közvélekedés.
Ő tudta, hogy a játék lényege a győzelem,
és hogy ehhez minden szükséges lépést meg kell tennie,
vagyis hogy a megfelelő csapatot a legjobb játékosokból kell összeállítani.
Az 50-es években a Boston Celtics folyton másodhegedűs volt.
Jó támadócsapat volt,
például ott volt nekik Bill Sharman és Bob Cousy,
meg az 50-es évek kiváló védői is,
de még ez sem hozta meg nekik a bajnoki címet.
Bob Cousy volt az NBA egyik első szupersztárja.
Ha az 50-es években megállítasz egy átlagembert az utcán,
és megkéred, hogy nevezzen meg egy kosarast,
a legtöbben hamarabb említik Bob Cousyt, mint bárki mást.
Cousy megindul a kosár felé, és szenzációs dobás!
Képes voltam pár szokatlan mozdulatra,
és azt hiszem, a képzelőerőm nagyban rásegített,
hogy olyasmit csináljak, amit rajtam kívül senki más.
Elneveztek Mr. Kosárlabdának, „a kosárpálya Houdinijének”.
Briliáns támadói voltak a Celticsnek,
de gyengén védekeztek, és a lepattanózással is küszködtek.
A kulcs a labdabirtoklás.
Ha sikerül lepattanót szerezned,
szinte bármire képes vagy a pályán.
Egy évvel előtte odajött hozzám Arnold. Az volt az egyetlen ilyen alkalom.
Azt mondta, van egy srác Kaliforniában. Ha meg tudnánk szerezni,
az megoldaná minden problémánkat.
Számomra nem volt kérdés, hogy kell-e nekünk Bill Russell.
Gyors reakció, kiváló reflexek,
hosszú karok. Elképesztő volt.
De nem volt könnyű megszerezni Russellt.
A Rochester Royalsé volt az első draft pick.
A Celtics a hetedik lett volna,
de Red megmozgatott pár szálat, így felkúsztak a második helyre.
De még nem végzett.
Red Auerbach valahogyan mindig elérte, amit akart.
Elment a Celtics tulajdonosához, Walter Brownhoz,
aki az Ice Capades egyik többségi tulajdonosa volt.
Az egy roppant sikeres szórakoztató műsor volt,
amivel bárhol meg lehetett tölteni egy arénát.
Red Auerbach hatására Walter Brown elment a Rochester Royals tulajdonosához,
és azt mondta: „Teszek neked egy szívességet.
Annyi rendezvényedre elküldöm az Ice Capadeset, amennyire csak akarod,
ha megígéred, hogy az első draft picked nem Bill Russell lesz.”
Elcserélte Bill Russellt az Ice Capadesre.
És az egész Red Auerbach műve volt.
Rednek sikerült megszereznie Russellt,
de az újonc nehezen felelt meg az elvárásoknak.
Maga Russell is elkezdett kételkedni, hogy illene a csapatba,
egészen egy mérkőzés előtti beszélgetésig Reddel.
Azt mondta: „Gyere korábban a meccsre! Beszédem van veled.”
Ott ültünk a Boston Gardenben,
a szakik épp lefektették a pályát, felállították a kosarat, és a többi.
Azt mondja Red: „Mondanom kell valamit.
Nem érdekel, hány pontot szerzel,
csak segíts nekünk nyerni!”
Megmondtam neki: „A fizetésedet ez a két szem fogja meghatározni.
Persze ne mondj le teljesen a pontszerzésről,
de ne a statisztikával foglalkozz!
Egyedül a győzelem érdekeljen!
Csakis ez számít.”
Ezzel egy hatalmas súly gördült le
mindkettőnk válláról, és ezután
Red kezdett ráeszmélni, hogy milyen nagy szerepem lehet
a lepattanózásban és a védelemben.
Ellentámadásnál kell valaki, aki irányítja a védőket,
hogy a lepattanózás hatásos legyen, és Bill pont ezt csinálta.
A gyorsindítás lényege a védőlepattanózás és a kiszabadító passz.
Amikor az ellenfél rádobott, én bementem az egyik oldalra,
a legközelebbi oldalra, és vártam, hogy passzoljon,
hogy indulhassak előre, és elkezdhessem a gyorsindítást,
mert tudtam, hogy ő minden lepattanót megszerez.
Az ellenfél rádobta,
de mire a dobó földet ért, mi már a túloldalon dobtuk a ziccert.
Az ő dolga volt megszerezni a lepattanót, blokkolni a dobást, hárítani a passzt,
aztán eldobni a labdát az ellenfél palánkja felé,
és hagyni, hogy a többiek előrenyomuljanak a pályán,
mint az érkező dagály.
Jó érzés lehet
korunk legnagyobb kosárlabdázójaként tudni,
hogy van valaki, aki megszerzi a labdát. Mit érzel ezzel kapcsolatban?
Hát, a legtöbb kosárrajongó,
aki nézi a Celtics meccseit, az tudja, hogy a támadásunk
a gyorsindításra épít,
és még soha nem volt erre ilyen hatalmas emberünk.
Úgy hiszem, hogy a lepattanózás, a passzolás és a védelem terén
Russell fölénye megkérdőjelezhetetlen.
SZENZÁCIÓS! ÓRIÁSI!
Mindent a feleségemnek köszönhetek.
Olykor kételkedtem magamban, de Rose soha. Ő folyton beszélt hozzám.
Edzés után, és még az edzések szüneteiben is
engem bátorított.
A hazai meccsek után szintén.
Csak akkor nem tudott támogatni, amikor idegenben játszottunk.
Olyankor hiányoztak a bátorító beszédei.
Amikor 1956-ban, 22 évesen, rögtön az olimpia után elvettem Rose-t,
még gőzöm se volt róla, hogy mit is csinálok.
Csak annyit tudtam, hogy Rose elfogad és törődik velem,
a kosártól függetlenül is, ami számomra egy óriási áttörés volt.
A Celtics a csapat története során először végzett
a keleti divízió élén.
A St. Louis Hawksszal küzdöttek meg a bajnoki címért.
A CELTICS A HAWKSSZAL JÁTSZIK A RÁJÁTSZÁSOK NYITÓMÉRKŐZÉSÉN
Óriási tömeg kíséri figyelemmel Bostonban a St. Louis Hawks
és a Boston Celtics harcát az NBA bajnoki címéért.
Russell középen.
Remek széria volt.
Minél nehezebb volt a meccs, Bill Russell annál jobban játszott.
Négy ziccert dobtam. Az első kettőt blokkolta,
a többit meg azért szúrtam el, mert őt figyeltem.
Russell első évében a széria
a hetedik mérkőzés utolsó perceiben dőlt el.
Egyenlő az állás az utolsó negyed végén.
Russell rámegy, ziccert dob, és megszerzi a vezetést!
Macauleynél a labda a büntető előtt.
Leadja Pettitnek, beviszi, de Russell lefaultolja.
A vonalnál egyenlíthetett volna a döntőmeccs állásán.
Felkészül, roggyaszt, rádobja. Gyűrűt ér a labda, és bemegy!
Azon a meccsen láttam a kosarazás két legfrankóbb bravúrját.
Az egyik Russellé volt.
Döntetlen az állás, és fogytán az idő.
Támad a Celtics, balról érkezik Cousy.
Cousy dobott neki egy hosszú passzt. Russellnek egyetlen mozdulattal kellett
elkapnia és bedobnia a labdát, de nem sikerült zsákolnia.
Nincs pont! Lepattanó Martinnak, Martin a pálya közepén van.
Aztán a St. Louis labdát szerzett,
és akinek lepasszolták, az egyetlen csellel
bedobhatta volna a nyertes ziccert.
De Coleman előrébb volt mindenki másnál.
Jack Coleman megindult, ebből ellentámadás lesz.
Feltettem a szemellenzőt, és rohantam, ahogy tudtam.
Bill Russell is megindul.
Aztán Russell elsuhant mellettem.
Rádobja, de Russell blokkolja! Micsoda bravúr Bill Russelltől!
Ezzel a vége előtt három-négy másodperccel megszerezhették volna a vezetést.
Az első hosszabbításos támadás után az állás 113-113…
A másik nagy bravúr Alex Hannumé volt,
egy másodperc volt hátra, és időt kértek.
Jim Loscutoff faultol.
Kettővel vezet a Celtics, de a Hawksnak még van ideje egy dobásra.
A Hawks játékosai Alex Hannum játékos-edző köré gyűlnek.
Azt mondta Hannum: „Eldobom a labdát a pálya végéig.
Nekidobom a palánknak. Pettit! Ha megszerzed, dobd rá! Zsákold be!”
Tökéletes passzt adott.
Felugrottam, és még a levegőben elkaptam és rádobtam.
Az sikerült. Csak éppen a labda nem ment be.
És ezzel vége a döntőnek!
A Celtics megnyeri az első világbajnokságát,
és ez volt az első bajnoki győzelmük, amit én közvetíthettem.
Örültünk az első bajnoki címünknek.
A Red Sox évek óta nem nyert, a Bruins még egyszer sem,
a Patriots pedig még nem is létezett akkor.
A meccs után
azt mondja Red: „Akkor borotváljuk le azt a szakállat!”
Meg is feledkeztem róla, amíg az edző
az öltözőben elő nem vette a borotvát és a borotvahabot.
Aznap este váltam csak igazán a csapat tagjává.
A CELTICS 125-123-MAL MEGNYERI A BAJNOKSÁGOT
A CELTICS MEGNYERI AZ ELSŐ NBA BAJNOKI CÍMÉT
A diadalmas első év után
Bill és Rose úgy gondolta, hogy nyugodtan letelepedhetnek Boston környékén.
Readingben vettek házat.
Reading egy konzervatív, főként munkások lakta kertváros.
Russell a Celticses karrierje alatt végig Readingben élt,
de sose érezte úgy, hogy igazán befogadták volna.
Többször is panaszkodott, hogy egyes helyiek zaklatják.
Utcáról utcára követték őket,
felrúgták a kukákat a házuk előtt.
Amikor Readingbe költöztünk,
mi voltunk ott az első fekete család,
és amikor apa elment otthonról,
mindig jöttek a „mosómedvék”, és felborították a kukákat.
Reggelente tiszta szemét volt az udvar.
Apa elment a rendőrségre. Elmondta, hogy: „Ha elmegyek otthonról,
valaki zaklatja a feleségemet, és felrúgja a kukáinkat.”
Mire a rendőrök: „Nem tudunk mit kezdeni a 'mosómedvékkel'.”
Aztán elmentem az állami önkormányzatra,
és szereztem fegyvertartásit.
Azután hirtelen nem jöttek többé a „mosómedvék”.
Faji szempontból Boston elvileg liberális volt.
A 19. század óta „Amerika Athénjának” nevezték.
De Russellék egy korlátolt közösségbe csöppentek,
ahol a munkásosztálybeli fehéreket zavarta a feketék jelenléte.
Amikor
odakerültem,
Boston volt a legkevésbé liberális város az NBA-ben.
Nem kellett Bostonba mennie rasszizmusért.
Hiszen az 50-es évek Amerikájáról van szó.
…négy, hat, nyolc, nem kell integráció!
Kettő, négy, hat, nyolc, nem kell integráció!
A FEHÉR ISKOLÁK MARADJANAK FEHÉREK!
Russell úgy keresett vigaszt az országos szintű faji súrlódások elől,
hogy nem egyszerűen csak kosarazott, hanem rituálét csinált a győzelemből.
ZSINÓRBAN HARMADJÁRA NYER A CELTICS 106-92-RE LEGYŐZTÉK A PHILADELPHIÁT
A CELTICS ELVERI A NEW YORKOT
A Celtics meghódította az 1957-58-as szezont,
hála Russell meccsenkénti 22 lepattanózásából szerzett pontjainak.
Esélyesnek tűntek egy újabb NBA bajnoki címre.
AZ NBA-BAJNOKSÁG ELEJÉN TÖBBEN SZURKOLNAK A CELTICSNEK, MINT A HAWKSNAK
Üdvözlöm a kosárlabda rajongóit! Johnny Most vagyok,
és köszöntök mindenkit az 1958-as világbajnokság
Hawks kontra Celtics mérkőzésén!
A harmadik meccs második felében döntetlen volt az állás.
Russell rosszul esett egy blokkolás után.
Ínszalagszakadást szenvedett, és eltört az egyik bokacsontja.
Nem akartunk rosszat Billnek,
de nem szomorkodtunk, amikor kiment a bokája.
Csúnya ficamom volt, és jó pár meccset ki kellett hagynom.
Russell St. Louisban a hatodik meccsre tért vissza,
amikor a Celtics három-kettőre vezette a szériát,
de még mindig bicegett a rossz bokája miatt.
Pettit a gyűrű alatt.
Heinsohn felett eldobja, kétpontos.
Pettit támad, még Russell se tudja megállítani.
Macauleynél a labda. És vége a játéknak!
A St. Louis Hawks nyeri a bajnokságot
Bob Pettit 50 pontjával!
Hat meccset buktunk.
De tudtuk, mi a különbség a gyenge és a vesztes között.
A gyengeség egy lelki állapot, vesztesnek lenni pedig átmeneti állapot.
És tudtuk, hogy ez csak egy átmeneti állapot.
A lényeg, hogy jövőre megpróbáljuk a lehető legtöbb meccset megnyerni.
Mind versengő típusok voltunk, Arnolddal az élen.
…vidd a labdát, Mendy! Csak egyszer!
A CELTICS EDZŐJE
Red eléggé heves volt.
Azt akarta, hogy meccs előtt ne fogjunk kezet az ellenféllel.
Így is utáltuk őket,
de Arnold egészen új szintre emelte a dolgot.
Azt akarta, hogy semmi más közünk ne legyen hozzájuk,
mint hogy szétrúgjuk a seggüket.
A következő évben az 1958-59-es szezont
a Celtics új ligarekorddal zárta.
Bármilyen stílusban tudtunk játszani.
A gyors ellentámadás
és a lassú offenzívaépítés a pálya közepén
egyformán jól ment.
Red fiatalokkal töltötte fel a csapatot, remélve, hogy együtt tudnak fejlődni.
Az '57-es draft után azzal hívott fel Red, hogy:
„Draftoltam Sam Jonest az Észak-Karolinai Központi Egyetemről.
Mit szólsz hozzá, Russ? Hasznunkra fog válni?”
Mondom: „Ki a fene ez a Sam Jones?” „Ő is egy svarce.”
Jiddisül így hívták a feketéket.
„Azt hittem, ismered.” Mondom neki: „Red, én nem ismerem az összes feketét.”
Ismertem vagy sem,
kétségtelen volt, hogy Sam Jones ütős játékos lesz a ligában.
A poén az, hogy Samet mindig is egy vénembernek láttam.
Játékosként Sam Jones nem kapta meg a neki kijáró elismerést.
Aki ért a kosarazáshoz, az tudja, hogy Sam egy megoldóember volt.
Sose tudni, merre indul, de az tuti, hogy mandinerből bedobja a labdát.
Nem volt olyan, aki szívesen szembeszállt volna vele.
Nem habozott rádobni a labdát, és sose dobott mellé.
Red megpróbálta összehozni Billt a régi szobatársával, K.C. Jonesszal.
A riporterek folyton nyaggatták Redet K.C. miatt.
Megkérdezték tőle, hogy: „Miért küldöd pályára? Nem csinál semmit.”
Erre Red beleszívott a szivarjába, kifújta a zöld füstöt,
és azt mondta: „Engem csak az érdekel,
hogy ha K.C. Jones a pályán van, a csapat jól játszik.”
K.C. Jones labdát szerez, támad a Celtics.
K.C. volt a legjobb emberfogó védőjátékos, akit valaha láttam.
Red a játékosok szeszélyeire alapozta a csapatkultúrát,
így a játékosok önmaguk lehettek.
Amit felépített, az több volt, mint egy győztes franchise.
Ez egy testvériség volt.
Egy család voltunk, és volt szerencsénk
megőrizni ezt az összetartó erőt.
Szurkoltunk egymásnak, támogattuk egymást,
és mindent megtettünk, hogy elősegítsük egymás sikereit.
Szerette a csapattársait,
és sok szempontból ők voltak a második családja.
Nagyon szerettük egymást.
És a szeretet kifejezésének a legjobb módja a humor.
Ha olyannal beszélgetsz, aki ismeri Bill Russellt,
az első dolog, ami az ember eszébe jut, az a kacagás. Bill kacagása.
Van Billben egy adag arrogancia.
Elvégre ő Bill Russell!
De nagyon bolondos is, folyton nevet, viccelődik,
és jól szórakozik.
Szinte hallom a kacagását, a híres nevetését.
A nevetése ragályos volt, és egyedi.
Őszinte.
Valami ilyesmi…
Amikor először hallottam nevetni, azt gondoltam:
„Ez most rajtam nevet, vagy…
Most mit csinál?”
Ha sikerül megnevettetned, akkor élvezi a társaságod.
Red azt mondta, hogy vagy a nevetésem,
vagy a hányásom fogja őt kikergetni a szakmából.
Előfordult, hogy meccs előtt egyszerűen elhánytam magam.
Számomra normális volt az idegeskedés.
Egyesek nagyon be tudnak feszülni,
és valamivel kénytelenek oldani a feszültséget,
hogy lenyugodjanak, és jól teljesítsenek.
Utána jobban lettem. Rosszabbul nézett ki, mint ahogyan hangzik.
Emlékszem, az egyik meccsen bemelegítéskor
mondom nekik: „Fiúk!
Russell elfelejtett hányni.” Lehívtam a srácokat pályáról.
Mondom: „Mindenki az öltözőbe!”
Odafordultam Russellhez: „Nyomás hányni!”
Elment hányni, aztán megnyertük a meccset.
Mikor hallottuk, hogy megy hányni, hálát adtunk érte istennek,
mert ebből tudtuk, hogy készen áll, és remekelni fog.
Az '58-59-es szezon végén
a Celtics ismét esélyes volt a bajnoki címre.
A Celtics és a Lakers
első összecsapására 1959-ben került sor.
A Lakers akkor még minneapolisi volt, és mára már feledésbe merült,
de a Celtics akkor kezdte el uralma alá hajtani a Lakerst.
A Boston zsinórban háromszor nyert, a Lakers sorsa egy hajszálon függ.
A negyedik mérkőzésen Russell senki mást nem hagyott lepattanózni.
Egymaga 30 lepattanót szerzett.
Bob Cousy rohan a kosár felé, a Boston nagy nyomást helyez ellenfelére.
A Celtics nyer 118-113-mal!
Auerbach csapata az első, amelyik csont nélkül nyeri a rájátszásokat.
A Celtics megnyerte az 1959-es döntőt,
bizonyítva, hogy végleg megérkeztek,
és Bill is visszaszerezte bajnoki címét.
A CELTICS ZSINÓRBAN A NEGYEDIK GYŐZELMÉVEL HÁROM ÉVEN BELÜL MEGSZERZI A MÁSODIK CÍMÉT
Akkoriban imádtam a karrieremet.
Egyszerűen minden percét imádtam.
Az egy csodálatos, varázslatos időszak volt számomra.
Abban az évben az NBA MVP-díját nem Russell kapta,
hanem Bob Pettit, a Hawks játékosa.
Ám Bostonban
egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a Celtics legértékesebb játékosa Bill Russell.
Mindig is tudtam róla, hogy jó lepattanószedő és passzoló,
de azt nem, hogy vezető is.
Sokan nem tudták róla, de nagyon elkötelezett volt a győzelem
és a csapatstruktúra iránt is.
Lényegében ő egy győztes volt,
és úgy érezte, hogy azért, amit csapatként elértek,
megérdemelt volna némi tiszteletet.
Előtte Bob Cousy volt a vezető, de nem kérdés, hogy ki lett az új vezető.
Odajött hozzám Bob, a csapat sztárja.
De nem mondta, hogy: „Figyu, én vagyok a sztár!”
Hanem azt mondta: „Csináljuk meg!”
- Együtt? - Igen.
Amikor hozzánk került, még én voltam a nagymenő,
aztán ő lett a nagymenő,
csakhogy a médiától sose kapta meg ezért a neki kijáró tiszteletet.
Egy idegenben játszott meccs előtt kiment Bob Cousy bokája.
Idegenben játszottunk. Zsinórban öt meccset.
Russell meg akarta mutatni, hogy Cousy nélkül is jó,
és blokkolt vagy ezer dobást. Hihetetlen volt.
LaRusso ugrik, és Russell blokkolja!
Mind az ötöt megnyertük.
Jövünk haza, és meglátjuk a szalagcímet: „Vajon Cousy játszik ma este?”
COUSY NÉLKÜL IS NYERT A CELTICS
A CELTICS COUSY NÉLKÜL IS VERETLEN MARAD
A SZURKOLÓK SZERINT MÉG MINDIG COUSY AZ ÁSZ
Bostonban felnőve
ez a Russell-Cousy csapat volt
az egyetlen győztes profi sportcsapat
a környékünkön.
RUSSELL - NAGY HEINSOHN - NAGYOBB
COUSY - A LEGNAGYOBB 18 PONT
A Celtics szurkolótábora nőtt, de a Bill iránti tisztelet nem.
Bill egyszerűen azért nem kapta meg azt a maximális elismerést,
amit megérdemelt volna, mert fekete volt.
Ez ilyen egyszerű volt.
A firkászok rettenetesen tiszteletlenül bántak vele.
A sajtó tele volt fehérekkel,
mindent kettős mércével mértek,
és ahogy a feketék első és második hullámával bántak,
az borzalmas volt.
Egy csomó ízig-vérig fehér fickó, akik egymás között
folyton használták azokat a bizonyos szavakat.
Biztosra veszem, hogy ez hatással volt a publikált írásaikra is. Förtelmes volt.
„A fekete atléták ostobák. Csak a játékhoz értenek.
Nem értelmesek. Csak futkározni és ugrálni tudnak.”
Úgy hívták a lelátókat,
például a Boston Gardenét, hogy: „az N betűs szó mennyországa.”
Gyakran ki is mondták a sajtópáholyban.
Akkor még kevés fekete játékos volt a ligában.
Ez a fehér férfiak, fehér firkászok és fehér közönség sportja volt,
és a város „még nem állt készen” Billre.
Lerobbant a kocsija egy viharban, és az emberek elhajtottak mellette.
Pedig tudták, hogy ki ő. Bill Russell, az isten szerelmére!
Ahelyett, hogy megálltak volna segíteni, elhajtottak mellette, és beszólogattak.
De ha Larry Birdről lett volna szó,
tömegek könyörögtek volna, hogy segíthessenek Larrynek.
És ha Boston utcáin Bill ellenszéllel találkozott,
a pályán valóságos tornádó várt rá.
Az utóbbi szezonban a Celtics megnyerte a második NBA-bajnokságát,
de viharfelhők gyülekeznek felettük.
A vihar Wilt Chamberlain személyében érkezik,
aki mellett még Russell is eltörpül. Wilt, a Cölöp 218 centi magas.
Szerencsés voltam.
Már felsős korom vége felé,
és gimis korom elején elkezdtem profik ellen játszani.
Lesöpörtem őket a pályáról.
Így már fiatalon tudtam, hogy egész jól játszom
a profik ellen.
Valószínűleg Wilt Chamberlain volt a valaha élt
egyik legnagyobb atléta.
Elképesztő atléta volt
a maga 218 centijével és 122 kilójával.
Ha azt vesszük, hogy Shaq szintén olimpiai szintű atléta volt,
akkor Wilt Chamberlain volt a Shaq előtti Shaq.
Egy 213 centis és 113 kilós játékosra
én a palánk előtt számítanék.
Wilt nélkül
nem lett volna se Magic, se Bird, se MJ, senki.
Azonban Wilt nem az NBA-től kapja az első kosaras ajánlatát.
A Harlem Globetrotters
1958-ban 20%-kal több nézőt szerzett az új szenzációjával.
Az Abe Saperstein által alapított sokszínű és híres csapat
számtalan szurkolót szerzett világszerte.
Egy gyerek számára, főleg egy fekete gyerek számára
a Harlem Globetrotters kész mennyország.
Wilt magára öltötte a Globetrotters komoly karakterének szerepét.
Küldtek egy másolatot egy 100 000 dolláros csekkről.
Felajánlottak 100 000 dollárt, ha hat hónapig játszom náluk.
A magadfajták simán keresnek ennyit, de a magamfajták?
Ennyi lóvéért leugranék az Empire State Building tetejéről.
A nagyapám és az ő generációja számára
a Harlem Globetrotters büszkeségre adott okot.
Járták az országot, és mindig elverték a Washington Generalst.
De az intellektuális feketék lenézik őket,
és bohócként tekintenek rájuk.
Mert igazából ők Mantan Moreland
és a többi Black Sambo-karakter kiterjesztése.
Egyes feketék számára ők a hősök, mások számára
ők a feketék érdemeinek aláásói.
Bill Russell is kapott egy vonzó ajánlatot a Globetrotterstől
1956-ban, amikor még főiskolás volt.
Azt mondták neki: „Ha pénzt akarsz keresni, gyere hozzánk!”
Erre ő Russellesen annyit mondott: „A francokat!”
Apám azt mondta: „Az én fiam sose fog a Globetrottersnél játszani,
mert ő a világ legjobb kosarasa,
nem pedig egy bohóc.”
„Miért is mennék hozzájuk, amikor olimpiai atléta vagyok?
Én nyertes vagyok.
Nincs szükségem rájuk, hogy érvényesülni tudjak.”
Wilt se náluk akart érvényesülni.
Miután letelt az egy éve a Globetrottersnél,
1959-ben a Philadelphia Warriors színeiben csatlakozott az NBA-hez.
A szurkolók kíváncsian várják, hogyan fogsz teljesíteni,
főleg az olyan játékosok ellen, mint Bill Russell.
Hogy érzed, készen állsz rá?
Szerintem a ligában szemtől szemben
szinte bárkivel el tudok bánni.
A Warriors vesztesként zárta az utolsó szezonját,
de Wilt elhozta nekik a győzelem reményét.
Amikor Wilt belépett a ligába, a statisztikája fantasztikus volt.
Meccsenként átlagosan 37 pontot és 27 lepattanót szerzett,
így a Philadelphiából hirtelen kihívó lett.
Wilt, a Cölöp felpörgött.
Akkor szerzett pontot, amikor akart.
A ligában mindenkinél erősebb volt és magasabbra ugrott.
Ha egyszer elvitte a labdát a kosárig, már senki nem állíthatta meg.
Lehetetlen volt.
Az első rendes szezonos találkozásunk Bostonban volt.
RUSSELL SZEMBESZÁLL WILTTEL
Már hónapokkal a mérkőzés előtt elkelt minden jegy,
és már a bemelegítés előtt tele volt a stadion.
BILL ÉS WILT ELSŐ CSATÁJA 1959. NOVEMBER 7.
Amikor a Philadelphia pályára lépett, mindenki megőrült.
Fülsüketítő volt. Ránéztem Wilt kezére, és egyből tudtam:
„Úgy fogja a kosárlabdát, mintha baseball-labda lenne.”
Tudtuk, hogy bajban vagyunk, akárcsak Russell.
Ránézésre legalább 13 centivel volt magasabb.
Mondom magamban: „Most a szemébe nézzek, vagy inkább fel se nézzek?
Hát, egyszerűen csak előre nézek.”
És így a mellkasát néztem.
Mondom: „Ez nem frankó!”
A korszak egyik legnagyobb játékosai
először játszottak egymás ellen.
Chamberlain hozta a pontokat.
Úgy bánt Russell-lel, mint a liga többi centerével, de Russell sem hagyta magát.
A mi időnkben egy ekkora emberre két védőt állítottunk.
Az összes felvételen, amin Mr. Russell egyedül fogja őt,
látszik, hogy az egész testét beveti ellene.
Russell rájött, hogy nem lesz képes megállítani Chamberlaint,
ha nem próbálkozik meg néhány szokatlan dologgal.
Látszott Billen, hogy helyezkedik,
próbálja megszerezni a Wiltnek adott passzokat.
Közben Wilten az látszott, hogy nagy erőkkel gondolkodik,
és próbál ellenállni Billnek.
Tudtam, hogy nem állíthatom meg.
De egy kicsit lelassíthattam. Ez volt a legtöbb, ami tőlem tellett.
Azt hiszem, több mint 20 pontot, és több mint 20 lepattanót szereztem.
De ő is nagyon jól játszott. Jócskán több mint 20 lepattanója és 30 pontja volt.
Mindketten rengeteget blokkoltunk, meg minden.
Azon a meccsen minden szám Chamberlaint igazolta…
RED AUERBACH HANGJA
…egy dolgot leszámítva. A győzelem.
WILT NEM HAGYTA MAGÁT
AZ NBA-ÓRIÁSOK ELSŐ ÖSSZECSAPÁSÁN RUSSELL ÉS A CÖLÖP PATTHELYZETBEN VOLTAK
A 60-as évek elején az NBA szezon előtti barátságos mérkőzésekkel próbált
több szurkolót szerezni.
1961-ben a Celtics és a Hawks
Lexingtonban csapott össze egymással.
Teltházas meccs volt!
Először sikerült 10 000 emberrel megtölteni a stadiont.
A mérkőzés reggelén a Celtics bejelentkezett a Phoenix Hotelbe.
De ahogy a legtöbb déli városban, Lexingtonban is élt még a szegregáció.
Lementünk a hotel földszintjére,
és a pultnál azt mondták, hogy:
„Itt nem szolgálunk ki négereket.”
Ugyanabban a hotelben szálltunk meg, de nem ehettük ugyanazt.
Akkor úgy döntöttem,
amiben a többi fekete srác is mellém állt, hogy nem játszom.
Megmondtam Rednek, hogy elmegyünk.
Mire ő: „Várjatok! Mindjárt intézkedem.”
Arnold felemelte a kagylót,
és felhívta a kávézó menedzserét: „De hát ők is vendégek!
Kötelesek minden vendéget kiszolgálni!”
Újra lementünk, és azt mondták: „Engedélyezték, hogy kiszolgáljuk önöket.”
Erre Russ: „Csak vicceltünk. Igazából nem maradunk a hotelben.”
Mire ők: „Nem szolgálhatjuk ki magukat!
A hotelben nem szolgálunk ki négereket.”
Így hát végül összecsomagoltunk és elmentünk.
Megmondtam Rednek,
hogy szerettem volna, hogy játsszon a Celtics, de értse meg,
hogy mi, feketék ilyen körülmények között nem fogunk játszani.
Felhívtam a másik csapat fekete játékosait is,
és szóltam nekik, hogy a Celtics fekete játékosai nem játszanak.
Így a másik csapat fekete játékosai is úgy döntöttek, hogy nem játszanak.
Aznap este a két csapatnak egyedül a fehér játékosai játszottak Lexingtonban.
A média ordítva követelte,
hogy függesszék fel és bírságolják meg őket,
mert cserben hagyták társaikat, és meglopták a csapatot,
mert úgy kaptak fizetést, hogy nem is játszottak.
De Bill világosan megmondta.
„Ha újra megtörténik, mi is újra megtesszük.”
Bill egyike az első hullámos fekete játékosoknak.
Tisztában van a vállára nehezedő faji megkülönböztetés ügyének súlyával,
hogy nemcsak magát, hanem az egész közösséget képviseli.
A mai atléták is átvették ezt a fáklyát.
Vannak saját platformjaink.
Mi már az étteremben kitweeteltük volna.
„Várj csak! Mi az, hogy nem szolgálsz ki?”
Mi egyből kiírnánk a Twitterre.
Engem elkényeztettek.
Én nem tudom, milyen az, amikor egy hotelben azt mondják:
„Itt nem aludhatsz, csak ott hátul.”
Nem tudom, milyen érzés lehet látni a „csak fehéreknek” feliratos csapokat.
A legtöbb játékos, főleg a mai játékosok,
a töredékét se tapasztalják meg mindannak, amiken ő keresztülment.
Ebben az az ironikus, hogy a pályán kívül még mindig szembesülnek a rasszizmussal,
de a kosárlabdázás világában egyre nagyobb a fekete játékosok szerepe.
A 60-as évek elejére
az NBA bekerült az amerikai sportok mainstream vonalába.
Elérkezett az óriási gazdasági növekedés kora.
Ennek az egyik kulcsfontosságú tényezője
az afroamerikai szupersztárok megjelenése volt.
Oscar Robertson és Elgin Baylor.
Két elképesztően jó kosárlabdázó.
Azzal, hogy számtalan nagyszerű fekete atlétát hoztak a ligába,
tovább segítették a liga fellendülését.
Ezek a srácok dobták fel a kosárlabdázást.
Elneveztem „ízléses fekete atlétikának”. „Hogyan fejezzem ki magam a pályán?”
A közönséget lenyűgözte a két nagyszerű centerjátékos
újdonsült rivalizálása.
Az újságok, a szurkolók, mindenki megőrült érte.
Óriási párbaj volt.
BILL: „WILTET FOGNI OLYAN, MINT HÁBORÚZNI”
WILT: „BILL EGY GLADIÁTOR”
Az NBA Russell-lel és Wilttel promózta a sportot, és bevált.
Sok ember tudtak ezzel becsábítani a meccsekre.
Van, aki hype-olásnak hívja, mi reklámnak, de a lényeg, hogy tömegeket mozgattak meg.
Mindkét meccsre azonnal elkeltek a jegyek.
Jót tett a sajtónak, jó közönségcsalogató volt,
de minket nem érdekelt, hogy mit írnak. Mi csak nyerni akartunk.
Nem volt könnyű Chamberlainnel játszani.
Wilt csak pár évet játszott, de ő volt minden idők legdominánsabb játékosa.
Egyszerűen uralta a meccseket.
Abban a szezonban átlagosan 50 pontot szerzett. Ez volt a meccsenkénti átlaga.
El tudjátok képzelni az 50-es átlagot?
Nekem 13 év alatt csak egyszer sikerült, és négy hosszabbítás is kellett hozzá!
1962 márciusában, egy New York Knicks elleni mérkőzésen Wilt felülmúlta önmagát
egy olyan rekorddal, ami a legtöbb ember szerint megdönthetetlen.
Száz pontot szerzett.
A meccs után a szurkolók folyton ezt a 100 pontot várták tőle.
A közvélemény szerint Wilt egyetlen kihívója Bill Russell volt.
A média eltúlozta a sztorit,
a két titánnak pedig teljesítenie kellett.
Minden vasárnapunk úgy telt,
hogy szerepeltünk az országos tévében,
és ha átlagos teljesítményt nyújtottam, akkor engem ízekre szedtek.
Ő meg 60-65 pontokat szerzett.
Wilt és Bill rivalizáltak egymással.
De őket nem lehet a mai játékosokhoz hasonlítani. Más idők jártak.
Az emberek nem tudtak dönteni, hogy ki a jófiú, és ki a rosszfiú,
mert Chamberlain sokkal nyitottabb,
sokkal megközelíthetőbb volt.
Ő volt „az inkább fehéreknek való néger”.
Másik részről pedig
ott volt Bill Russell, a baljósabb néger.
„Erről azt se tudjuk, szereti-e a fehér szurkolókat.”
Az 1961-62-es szezon végén Wilt újfent megpróbálta bebizonyítani,
hogy győzelemre tudja vinni a Warriorst,
letaszítva a Celticset a trónról.
Noha Bill korának szupersztárja volt,
ő úgy volt vele, hogy: „Én csak egy vagyok az öt srác közül.”
Wilt meg: „Én vagyok Wilt Chamberlain! Itt vagyok, és hozok 100 pontot.
Csináljatok, amit akartok, de úgyis én nyerek.”
Más volt a hozzáállásuk.
Mindkét stratégia hatásos volt.
A nyitómeccsen Bill csapata felmosta a padlót a Warriorsszal,
de a második meccsen
Wilt folyamatos zsákolása kiegyenlítette a szériát.
Vissza kellett fognom magam, hogy ne menjek bele a statisztikai harcba.
Amikor Russell egyszer bejött az öltözőbe,
azt mondta: „Most rendesen megtáncoltatom Wiltet.
Nagyon sokat ki fog venni belőlem,
ezért nektek kell majd pontot szerezni.”
Megpróbálta elvenni a labdát Wilttől, ugrált előtte,
mögé került, aztán kihúzta alóla a széket,
próbálta megnehezíteni a dobását,
és Wilt már alig tudott mihez kezdeni a pályán.
És most figyeljetek! Miután Russell odatette magát,
Wilt szinte tajtékzott.
Egy kis vita alakult ki a pályán, a közepén Chamberlainnel.
Végül 35 pontot szerzett, de a meccsek felét mi nyertük.
TAROL A CELTICS SAM JONES ÉS WILT ÖSSZECSAP
Az egyéni statisztikája talán nem volt annyira ragyogó, mint Wilté,
de végső soron
ő mindig is úgy gondolta, hogy nem számít, hogyan játszol egy meccsen,
és hány pontot hozol,
ha a végén azt mondtatod, hogy: „Nyertünk.”
A széria állása három-három lett,
és bármelyikük nyerhette a döntőt.
Ahogy holtverseny alakult ki az 1962-es keleti divízióban,
a hetedik mérkőzés még jobban kiélezte Chamberlain és Russell ellentétét.
Chamberlain fantasztikus volt.
De Russell úgy harcolt, akár egy oroszlán.
Bármi is kellett a győzelemhez, ez az ember képes volt kihozni magából.
A vége az utolsó néhány támadáson múlt.
Az a vicces az egészben,
hogy Bostonban
mi mind nagyon bíztunk Bill Russellben.
Egek, micsoda döntőt láthattunk eddig!
A vége előtt 13 másodperccel döntetlen volt az állás,
és a Celtics lehetőséget kapott, hogy befejezze.
Cousy jobbra indul, visszafordul a pálya közepe felé.
Heinsohn megindul az alapvonal felé, de kipattan!
A labda kipattant, és a Philadelphia megszerezte.
Eljött a Warriors nagy lehetősége.
Egyetlen tervük volt. Eljuttatni a labdát Wilt kezébe.
Mekkora bravúr Russelltől!
Ebből is látszik, hogy mennyire akar nyerni.
A Bostonnál a labda.
A széria forgott kockán,
és Bill tudta, hogy kire kell bíznia az utolsó dobást.
Sam Jones messziről rádobja.
Ez igen!
Az idő lejárt, és a Boston Celtics ismét megcsinálta!
Bill szokta volt mondani, hogy:
„Ha egyedül akarsz bajnok lenni,
akkor menj el teniszezni!
De ha egy család tagjaként akarsz nyerni, akkor együtt kell dolgoznod
a csapattársaiddal.”
A CELTICS KIEJTI A WARRIORST, KÉSZÜLNEK A LOS ANGELES LAKERS ELLEN
A következő lobogó kitűzéséhez
a Celticsnek egy ismerős, de edzettebb ellenfelet kellett legyőznie.
LAKERS - KOSÁRLABDA RÁJÁTSZÁS - ÁRAK
A Lakers átköltözött Minneapolisból Los Angelesbe,
és két feltörekvő csillaggal is büszkélkedhetett.
A nevem Jerry West,
és régen azzal foglalkoztam, hogy…
Hogy is hívják azt a labdapattogtatós sportot?
Igen, kosaras voltam.
Jön Hot Rod Hundley, szorosan mögötte érkezik Jerry West.
West felugrik, és ismét bezsákolja.
Jerry remek játékos volt. Az egyik olyan kiváló támadójátékos,
aki ugyanolyan jó védőjátékos is volt.
A draft legjobb jelöltje Jerry West volt,
minden idők egyik legjobb dobója és legerősebb játékosa.
Los Angelesben Mr. Megoldóembernek hívták.
Ha a támadás végén Jerryhez került a labda, azt mindig bedobta.
Egyáltalán nem féltem a Celtics elleni meccstől,
mert most már velem is meg kellett birkózniuk.
Ott volt nálunk Elgin Baylor is, őt nagyon izgalmas volt nézni.
Nem volt még egy olyan jó bedobó, mint Elgin Baylor.
Mára már elfelejtették, milyen nagyszerű játékos volt. Megállíthatatlan.
Elgin volt a Dr. J előtti Dr. J, a Jordan előtti Jordan.
A '62-es NBA-döntő ötödik mérkőzésén Baylor elvitte a hátán a csapatát,
és 61 pontot szerzett, ami döntős rekord lett.
Bíznod kell magadban, hogy meg tudod csinálni.
Minden nagy játékosban megvan ez az önbizalom.
A sorsdöntő, teltházas hetedik mérkőzést a Boston Gardenben tartották.
Az 1962-es Lakers elleni hetedik meccset Selvy meccsének is nevezik.
Öt másodperc volt hátra, az állás 100-100 volt,
a labda pedig a Lakersnél.
Jerry West mellett Selvy volt a másik emberfogó.
A pálya közepén még Selvyt fogtam,
de aztán Selvy elslisszolt mellőlem a sarokba.
Tízből kilencszer bedobta.
Három másodperc, kettő, Selvy rádobja!
Nem megy be, lepattanó… Hosszabbítás!
Bill Russellt térdre kényszerítik az érzelmek.
A hosszabbításban a kimerült Russellnek sikerült hat pontot szereznie,
némi előnyhöz juttatva a Celticset.
Baylor! Fault, azt hiszem, Frank Ramsey részéről.
Huszonhárom ponttal hagyja el a pályát. Érkezik Gene Guarilia.
Ott volt Gene Guarilia, aki soha nem lépett pályára.
Egyszer se játszott.
De Rednek nem volt más választása, őt állította rá Elginre.
A labda Baylornél, Guarilia fogja.
Baylor fordul, rádobja, mellé! Lepattanó, Russell!
Guarilia fogja Baylort, Selvy megpróbálja betenni.
Lepattanó, Sam Jones!
A srác annyira félt, hogy nem bírt megmozdulni.
Nem is reagált Elgin cselezésére. Csak állt ott.
Egyáltalán nem figyelt Elginre.
Nincs bent a labda, lepattanó. Faultot fújnak.
Baylor faultolt, és le is megy a pályáról.
Az egész Boston Garden állva tapsolja Elgin Baylort.
Russell is odamegy, és kezet fog a szenzációs kosárlabdajátékossal,
Elgin Baylorrel.
Cousy az ikonikus jobbkezes pattogtatásával uralja a játékot,
és húzza az időt.
Húzza az időt, ketyeg az óra,
és vége a döntőnek!
A nagy Bill Russell 30 pontot,
és 40, ismétlem, 40 lepattanót szerzett.
Észbontó kosárlabda-mérkőzés volt.
Az öltözőben a hagyomány szerint sörrel locsolták egymást.
Ez volt Russell ötödik bajnoki címe,
és a Celtics dinasztiává avanzsált.
HAT ÉVEN BELÜL AZ ÖTÖDIK BAJNOKI CÍMÜK
Bizonyos szempontból a 60-as évekre Russell megvalósította az amerikai álmot.
Kertvárosi házban él a három gyermekével, az odaadó feleségével,
van egy jó állása és egy kocsija.
Az általános jólét valamennyi előnyét a magáénak tudhatja.
Bill és Rose egyre otthonosabban érezte magát Reading fehér kertvárosában,
és Reading is okkal volt büszke a leghíresebb lakójára.
A város 1963 tavaszán szervezett egy bankettet Russelléknek,
hogy kifejezze az elismerését.
Úgy határoztunk a jelen 1963 márciusi éves városi közgyűlésen,
hogy az év egyik napja legyen kinevezve Bill Russell-napnak.
Bill, Reading városa ma este lerója a tiszteletét
ön, Rose, és a családja előtt, de nemcsak mint kosárlabdajátékos,
hanem mint sportember, atléta, apa és családos ember előtt is.
A város örökös lakójaként
hiszem, hogy városunk egyik kiemelkedő tulajdonsága
a felebaráti szeretet…
Mrs. Russell, óriási örömömre szolgál,
és megtisztelve érzem magam…
Fajunk, az emberi faj becsületére válik.
…és megtörni a kenyeret önnel és Mrs. Russell-lel.
Most pedig átadom a mikrofont.
Nagyon köszönöm.
Ideges vagyok ma este, nagyon ideges.
Inkább játszanék tízszer Chamberlainnel, minthogy egyszer beszédet mondjak.
Azt se tudom, hol kezdjem.
Tiszta szívemből mondom,
hogy nekem egy kicsit túl sok
ennyi csodálatos embert itt látni ma este.
Ennek hála, úgy érzem, hogy az életem nem volt teljesen fölösleges.
Őszintén azt hittem, hogy senki észre se vette, hogy én itt vagyok.
Amíg élek, ezt nem fogom elfelejteni,
és csak remélhetem, hogy olyan életet élek,
ami miatt mindig így tekintenek majd rám.
És nagyon hálás vagyok ezért. Köszönöm.
Russell meghatódott.
„Végre szívesen látnak a városomban.”
Majd úgy döntött: „Hűek maradunk Readinghez,
de kinőttük a régi házunkat, ideje új otthon után nézni a városban.”
Elkezdett nívósabb házakat nézegetni a nyugati városrészben.
Alig egy hónappal később
már az a hír járta, hogy a város másik részében akarok házat venni,
amit a szomszédok erősen elleneztek.
Atléta vagy, sztár vagy,
remek fickó vagy, és a városnak jót tesz, hogy itt élsz, de maradj távol tőlem!
A feleségem, Rose sírva jött haza,
mert a lakók petíciót indítottak a ház eladása ellen.
Rose azt mondta, hogy: „Akár le is mondhatunk arról a házról.
Nem látnak szívesen minket.”
Mondom: „Megvettem a házat, fizetem a jelzálogot,
és nem érdekel, hogy mások mit gondolnak.”
Mire Rose azt kérdezte: „Ki fog játszani a gyerekeinkkel?
Mit mondanak majd nekik a fehér szomszédaink?”
„Pont a gyerekek miatt teszem ezt.
Nem tudnék a szemükbe nézni, ha eltűrném ezt a bánásmódot.”
Nem hagytam, hogy megmondják nekem, hol éljek.
Bár Russell bajnoki címeket nyert, és egyre fontosabb ember lett,
tudta, hogy a győzelmei nem óvják meg a rasszizmussal szemben.
Egész életemben küzdöttem a fehér kultúra kettős mércéjével.
Mindenhol ott volt.
Ez egy vadonatúj életmód.
A könyvtárakban, a tévéműsorokban, az emberek arcán.
Jó esélyünk van a sikerre.
Épp olyan kellemes, mint a milyen divatos.
Ha nem öltözöl jól, sose leszel népszerű.
És pont ez benne a legszebb.
Kevés olyan dolgot tudtak csinálni a fehérek,
amivel ne hangoztatták volna a sértő előítéleteiket.
Sok időt töltöttem azzal, hogy a kettős mérce ellen küzdjek.
Mindig védelmi pozícióban voltam, épp úgy, mint a kosárban.
És vágyakoztam a támadásra.
Az átalakulás, amin Russell keresztülment, jellemző azokra a feltörekvő feketékre,
akik keményen dolgoztak, de végül arra jutottak, hogy:
„A saját platformomat kell használnom a minket ért sérelmek elleni tiltakozásra.
De képes leszek többet mondani erről, mint a saját eredményeim?”
Ez a kezdete a szegregációs rendszer
és a diszkrimináció elleni totális támadásnak.
Ahogy a polgárjogi mozgalmak 1963-ra egyre erősödtek,
Russell elmélyítette az ügy iránti elkötelezettségét.
Volt egy nagy gyűlés, és Russell a Roxburyből, egy fekete környékről
a Boston Common parkba tartó felvonulás élére állt.
Pár hónappal később a washingtoni Mall parkban volt
a nemzet történetének legnagyobb felvonulása.
A FŐHADISZÁLLÁS… VONULJ TOVÁBB, WASHINGTON!
Fehér szimpatizánsokkal érkeznek az ország minden tájáról.
Fő céljuk egy teljes polgárjogi program.
Addig nem lesz Amerikában csend és nyugalom,
amíg a négereknek meg nem adják az állampolgári jogaikat.
A washingtoni felvonulás idején ugyanabban a hotelben szálltam meg,
mint Martin Luther King tiszteletes.
Összefutottunk az előtérben, és beszélgettünk egy keveset.
Megkért, hogy a nagy beszédénél én is menjek fel a színpadra.
Tisztelettel, de elutasítottam.
Azért utasítottam el, mert ők évekig dolgoztak azon,
hogy ezt összehozzák, én viszont semmit sem tettem.
Nem lett volna helyénvaló, hogy kiálljak a színpadra,
és azt mondjam: „Ezt és ezt csináltuk.”
Inkább leültem az első sorban.
Mi egy teadélutánként emlékszünk rá, pedig akkor sokan rettegtek.
Ejtőernyősök lepték el a várost,
és vérplazmát halmoztak fel, mert vérfürdőre számítottak.
Nagy bátorság kellett, hogy valaki elmenjen a felvonulásra.
Abban az időben, amikor Russell kosarazott,
még másféle zűrzavar tombolt a világon.
Az ember nem a munkáját vagy a karrierjét féltette,
hanem az életét.
Fenyegető telefonhívásokat kaptam,
hogy megölnek, és felrobbantják a házamat.
Úgy voltam vele: „Ha eljön az idő, készen állok.”
CBS HÍRADÓ EGY MEGGYILKOLT EMBER VÉGAKARATA
Medgar Evers kilenc évet áldozott az életéből a rasszizmus elleni harcra,
és most elesett a harctéren.
A 37 éves második világháborús veterán
a négerek szegregáció elleni harcának a mártírjává vált.
Amikor Medgar Everst lelőtték,
gyászszertartást tartottunk érte a Boston Common parkban.
A fivére, Charlie Evers mellett ültem.
Azt mondtam neki: „Ha bármit tehetek érted, itt a számom.”
A következő nyáron felhívott, hogy: „Mélyponton van a közhangulat.
Tarts egy kosárbemutatót a mississippibeli Jacksonban,
és mutasd meg, hogy egy kívülálló is foglalkozik az üggyel!”
Mississippiben 1964-ben még tombolt a vérontás,
és a dolgok… Borzalmas volt a helyzet.
Ha a White Citizens Council, a Ku Klux Klan,
meg valami fehér fajvédő csoport…
Elfelejtettem a nevüket. Ők nem akartak részt venni ebben.
Ha ezek elszabadulnak,
azt mondják, nekik nem probléma megölni néhány embert.
Azt mondta nekem Charlie, hogy: „Nem hagyjuk, hogy bármi bajod essen.”
Mondom: „Rendben.”
Bejelentette a csapat tagjainak,
hogy elmegy Mississippibe.
Valaki azt mondta: „Az elég veszélyes hely.”
Cousy, Sharman, vagy valaki más azt mondta neki:
„Nem lesz bajod, Bill, csak ne kelts feltűnést!”
Szóval adott ez a fickó, aki megnyerte az NBA-bajnokságot,
MVP volt, meg minden. Ez a 206 centis, kecskeszakállas fekete,
aki a Freedom Summer idején Mississippibe látogat, ne keltsen feltűnést?
Azt mondta: „Akkor jöttem rá, hogy bajban vagyok.”
Mi szél hozta Mississippibe, Mr. Russell?
Nos, Mr. Evers pár napja megkért, hogy látogassak el ide,
és mivel már jó ideje ismerem őt, örömmel el is jöttem.
Követem az itteni eseményeket,
és az életem fontos részévé vált.
A látogatásom egyik célja, hogy tartok egy kosárbemutatót.
Gondolja, hogy a jelenléte segít enyhíteni a problémán?
Remélem. És remélem, hogy nem rontok tovább a helyzeten.
El tudja érni, hogy a fehér gyerekek néger gyerekekkel kosarazzanak?
Szerintem igen. Nem látom akadályát.
Az én srácaim fehér gyerekekkel játszanak,
- és még nem történt baj. - Még nem.
- Nagyon örültem. - Köszönöm.
Russell az életveszélyes fenyegetések ellenére
megtartotta a jacksoni bemutatót.
Mivel túl veszélyes lett volna elhagyni a várost,
Russell kénytelen volt rövidre fogni a mississippi útját.
De mégis bement az oroszlán barlangjába,
és nyilvánosan kiállt a faji terror ellen.
Napjaink polgárjogi mozgalmai stagnálnak.
Mindannyian megfeledkezünk a tényről, hogy a miénk a felelősség,
hogy két-három éven belül leromboljuk, amit három évszázad alatt építettek fel.
Le kell rombolnunk ezt az egész gondolkodásmódot,
és csak két-három évünk van rá, hogy ezt megvalósítsuk.
Megértőbbnek kellene lenni azokkal, akik ezt a harcot vívják.
Az igazi harcosok
azok a fehér és néger emberek,
akik éjjel-nappal ezen a harctéren küzdenek.
Az emberi jogok épp olyan bonyolultak, mint bármely másik politikai probléma.
Az egyetlen dolog, amiben mind egyetérthetünk,
az az, hogy a problémát meg kell oldani.
Amerika kulturális nyugtalansága közepette a Celtics egetrengető változás előtt áll.
Bob Cousy, a kosárpálya Houdinije,
a csapat kapitánya és legnépszerűbb játékosa
az utolsó szezonjára készül.
BÚCSÚZUNK BOB COUSYTÓL
Abban az évben, amikor Cousy visszavonult, azt mondta: „Ez az utolsó évem.”
Azt akartuk, hogy az utolsó évét bajnokként zárhassa.
Az 1962-63-as szezonban minden városban, ahol a Celtics játszott,
műsorokkal ünnepelték Bob Cousyt.
A Garden tele volt transzparensekkel:
„Imádunk, Cousy!” „Hiányozni fogsz, Cous.”
Reméltük, hogy Cousy győztesként búcsúzhat.
Legalább annyira akartam azt a bajnoki címet, mint az elsőt.
A csapat mindent megtett, hogy még egy utolsó bajnoki címet szerezzen Cousynak.
El is jutottak a döntőig,
ahol egy ismerős és dühös ellenfél várt rájuk.
A Celtics ringbe száll
a példa nélküli, zsinórban az ötödik világbajnoki címéért.
A Celticsnek nem sikerült Bostonban lezárnia a szériát.
Három-kettes állással vágtak neki a hatodik mérkőzésnek Los Angelesben.
Csak a körülmények miatt volt drámai.
Az volt az utolsó évem, egy karrier vége, és a világbajnoki cím volt a tét.
Még ha Cousy aggódott is a karrierje utolsó meccse miatt,
a játékán ez nem látszott.
Cousy kiüti Russell kezébe.
Hosszú passz Sandersnek. Micsoda bravúr!
Erősen játszott a meccs első felében,
tekintélyes előnyt szerezve a Celticsnek.
És ennyi volt a meccs első fele, az állás…
A Celtics gépezete, amit Cousy és Russell
az elmúlt hét évben tökéletesített, fennakadások nélkül működött.
Krebs fogja Russellt, Baylor…
De a negyedik negyed elején, amikor a Boston 92-83-ra vezetett,
Cousy a földre került.
Cousy lesérült,
amikor a pálya túloldalára indult. Úgy tűnik, a bal bokáját fájlalja.
Ez bizony érvágás lehet a Boston Celtics számára.
Tizenhárom év alatt az első komoly sérülésem.
A pályán akartam befejezni a karrieremet.
Nagyon úgy tűnik, hogy komoly a sérülése,
azok alapján, ahogy lekísérik…
Mindannyian tudtuk, hogy Cousy nélkül gondjaink lesznek.
West bemegy középről, és beemeli!
Russell fogja Baylort, de Baylor bedobja!
Bob Cousy nélkül elkezdtünk kiesni a ritmusból,
és felőröltek minket.
Tudtuk, milyen jó csapat ellen játszunk,
de azt hittük, mi fogunk nyerni. Volt esélyünk.
Red Auerbach az oldalvonalnál kullog.
Alig négy perc volt hátra, és a Celtics már csak egy ponttal vezetett,
amikor valami hihetetlen dolog történt.
Bob Cousy visszatér!
Buddy LeRoux, a híres edzőnk
úgy lejegelte a bokám, hogy úgy éreztem, vissza tudok menni a pályára,
és be tudom fejezni a meccset.
Az új erőre kapott Celtics bebiztosította az előnyét.
Az utolsó másodpercekben Cousynál volt a labda.
Utolsó másodperc.
Cousy a magasba dobja a labdát,
és a Boston Celtics megnyeri a világbajnokságot!
Ezzel vége a játéknak.
A hatodik bajnoki címük hét szezon alatt.
Rettenetesen szerencsés 13 évem volt,
és Isten teljesítette az utolsó kívánságomat.
- Úgy hiszem… - Micsoda búcsúmeccs volt ez, te jó ég!
Imádtam, csodás volt.
Cousyt mindig is majdnem tökéletes csapattársnak tartottam.
Szorosan megöleltem Russt,
meg akartam osztani az örömömet egy számomra fontos emberrel.
És azt kell mondjam, ha az egészet elölről kellene kezdenem,
nem tudom elképzelni, hogy máshol játsszak, csakis a Bostonnál.
Idén már sokszor megkérdezték,
hogy mi fog a legjobban hiányozni, ha már nem játszom.
Amikor Cous visszavonult, beszédet tartott, és elsírta magát,
mindenki elkezdett bőgni…
Szeretünk, Cous!
És valaki bekiabálta, hogy: „Szeretünk, Cous!”
Óriási pillanat volt.
Red ott állt mellettem, és azt mondtam neki, hogy:
„Ilyen marhaságot én nem fogok csinálni.”
Jó barátok voltunk, de voltak közöttünk korlátok, és túlságosan tiszteltem ahhoz,
hogy belemenjek abba az irigykedésbe, amit mások próbáltak szítani közöttünk.
De még így sem tudom azt mondani, hogy közel álltam volna Cousyhoz.
A profi sportban túl erős a versenykényszer,
hogy az álmainkat és a félelmeinket megosszuk egy olyan emberrel,
akivel ugyanazt a szakmát űzzük.
Russell álmait kezdték elnyomni a félelmei.
Frusztrálta a polgárjogok előrelépésének hiánya,
és eltűnődött, vajon van-e értéke a játéknak.
Folyton szembesültem azzal a véget nem érő keresési kényszerrel,
amit a férfilét miatt minden néger férfinak át kell élnie.
De én voltam a világbajnok.
A kényszer megmaradt.
Meccseket kellett lejátszanom,
és ellenfelekkel kellett megküzdenem.
Bostonban odajött hozzám egy pasas:
„Most mihez fogtok kezdeni, hogy Cousy már nem visz titeket a hátán?”
Mondom neki: „Hát,
nehéz lesz, és változtatnunk kell.
De tégy meg magadnak egy szívességet!
Hívd fel a Boston Globe-ot vagy a WBZ-t,
és kérdezd meg, hogy az elmúlt három évben ki volt a liga MVP-je!”
A feliratot fordította: Vécsey Ádám