EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Hadde det ikke vært for at Bill Russell vant alle de ligatitlene,
ville noen ha snakket om Boston Celtics? Nei.
Tuller du? Det er ikke noe å diskutere.
Han var den største og mest dominerende vinneren
vi noensinne har sett i basketens historie.
Og vet du hva han har på hendene? Flere ringer enn fingre.
Elleve ringer. Hvem andre kan leve opp til det?
Vi får aldri se en slik vinner igjen.
Han ville slått Gud. Han er Big Bang.
Han vant 11 ligatitler, to som spillende trener.
Fem ganger ble han kåret til NBAs mest verdifulle spiller - MVS.
Bill Russells arv, spillets pionér.
Han skapte det største amerikanske sportsdynastiet noensinne.
Alle i ligaen, når de tenker på Bill Russell,
tenker de på å vinne.
Han kunne vinne uten å score. Ingen andre kunne det.
Han er den smarteste spilleren i basket noensinne.
Bill terroriserte enhver som prøvde å komme inn på linja og skyte.
På grunn av Russell liker jeg ikke grønt, eller muslingsuppe,
eller noe som har med Boston å gjøre.
Alle lag og spillere i ligaen prøvde å styrte dynastiet.
Bare én kom noen gang i nærheten.
Det var en flott duell og en god matching.
Dette var to mytiske dyr, som store titaner som kjempet om ringen.
De var episke kamper, og det var det vi kom for å se.
Chamberlain ruver over ham og dominerer hver eneste spiller
som han møter, hvor som helst.
Men han hadde ikke tallene som betyr noe, og det var å vinne mesterskap.
Årets mottagere av Frihetsmedaljen viser det beste av hvem vi er,
og hvem vi ønsker å være.
Mer enn noen idrettsutøver i sin tid,
ble Bill Russell definisjonen på ordet "vinner".
Bill Russell, mannen, er en som kjempet
for alle menneskers rettigheter og verdighet.
Han marsjerte med King.
Han sto ved Alis side.
Han muliggjorde suksessen for så mange som kom etter ham.
Det fine med ledere er at de går foran med et godt eksempel.
Han endret mange regler, og det brøt mange barrierer.
Bill kjempet for noe mye større,
og det var å høre hjemme på samme bane
som det hvite Amerika.
BILL RUSSELL: NBA-LEGENDEN
31. JULI 2022
Tidligere i dag ble det kunngjort
at Boston Celtics basketlegende Bill Russell er død, 88 år gammel.
Men i kveld blir han husket som idrettsutøver og aktivist.
Bills handlinger på og utenfor banen gjennom hele hans liv
formet generasjoner av spillere til det bedre,
og for det er vi evig takknemlige.
Vi er ved statuen som ble avduket i 2013.
At folk har stoppet her i dag og utvekslet historier,
hjelper oss å forstå Russells innflytelse.
BILL RUSSELL - 10 000 POENG - 12 DES. 1964
Da Bill døde, kunne jeg ikke tro det.
Men så tenkte jeg tilbake på alt han har gjort i sitt liv,
og bidragene han har gitt til menneskeheten.
Det var det det handlet om.
Sju måneder før han døde,
auksjonerte Russell bort sin samling av memorabilia.
Alt tilhører 87-åringens personlige samling,
inkludert mesterskapsringer, trofeer og trøyer brukt i kamper.
En del av inntektene går til Russells veldedighet MENTOR,
en organisasjon som jobber for hans livslange engasjement
for å sikre muligheter for alle unge.
Jeg vil gjerne ha litt av den samlingen. Han har vært flott mot meg i alle år.
Han er…
Det han har gjort for borgerrettigheter i dette landet er unikt.
5 CELTICS NEGRE NEKTER SPILL PGA SEGREGERING
For å kunne ha alle hans elleve ringer, skal ingen få by over meg på denne.
Jeg vil gjerne ha manuset til en av bøkene hans,
som originalutkastet av Second Wind,
det hadde vært noe spesielt.
950 000, nettkjøper.
Tredje og siste gang.
Solgt, 950 000 dollar, nettkjøper.
CELTICS, VELKOMMEN TIL BOSTON
En basketkamp starter og ender med en klokke.
Det gjør også en basketkarriere.
Men utenom kampene har du oftest ikke gode referansepunkter
som sier hvor begivenhetene starter og slutter.
Vanligvis avhenger det av hvor du startet fra,
og ditt synspunkt.
VELKOMMEN TIL BOSTON
I desember 1956 landet Bill og Rose Russell på Boston lufthavn.
De hadde vært gift mindre enn to uker.
Da jeg kom til Celtics, hadde jeg aldri vært i Boston,
noensinne, før jeg ankom for å signere med dem.
Bill var en nasjonal mester på college og en olympisk gullmedaljevinner.
Nå håpet Celtics-fansen at Bill kunne få en ligatittel til byen.
Jeg var 22 år gammel og hadde ikke begynt å barbere meg.
Jeg hadde et lite bukkeskjegg, som vi kalte det.
Det første de spurte meg om, på første pressekonferanse, var:
"Når skal du barbere skjegget?"
Jeg hadde aldri tenkt på det. Jeg sa "Vet du hva?"
"Når Celtics tar sin første ligatittel, da skal jeg barbere meg."
"RUSSELLS FØRSTE OPPGAVE: Å VINNE TILLIT HOS CELTICS!" - AUERBACH
Folk trodde at han ville være i god form, men han var i elendig form.
Han sa: "Jeg ante ikke at proff basket ville være sånn. Det er beintøft."
Jeg gikk glipp av sesongens første tredel, og jeg var utrent.
Jeg hadde ikke rørt en basketball på en måned.
Jeg kom til ligaen uten særlig selvtillit som skytter.
Mine kritikere sa at jeg aldri ville hevde meg som proff
siden jeg var en svak skytter fra mer enn en meter.
Så da ville jeg selvsagt bare skyte fra avstand.
Jeg bommet nesten alltid. Og når jeg bommet, ristet folk på hodet
og sa: "Skjønner du? Han kan ikke spille."
Boston-pressen var tvilende til Russells viktighet for laget,
og sammenlignet ham med en annen fersking,
tidenes mestscorende på Holy Cross, Tommy Heinsohn.
Media visste ikke hva greia med Russell var.
Folk trodde ikke Russell ville hevde seg i NBA.
Han skjøt en layup over målplaten. Han var så udugelig offensivt
at du kunne ikke forestille deg at Russell hadde noe å bidra med.
RUSSELL MISLYKKES I Å HJELPE CELTIC
Det var intet pusterom for Russell på bortekamper.
Det var fullt hus i Kiel Auditorium den kvelden i desember 1956.
Ballen gikk opp, Bob Pettit fra Hawks og jeg hoppet etter den.
"Svarting! Dra tilbake til Afrika, din bavian!"
"Pass deg, Pettit, du blir dekket av sjokolade."
Det var ingen tvil om hvem de ropte mot.
Jeg var den eneste svarte på noen av lagene.
Etter rundt fem kamper begynte jeg å virkelig tvile på egne evner.
Og jeg kom hjem og sa til Rose: "Jeg tror vi kan pakke koffertene,
vi blir ikke her særlig lenge."
Russell hadde flyttet til Boston fra Bay Area.
Han gikk på highschool i West Oakland
og gikk på University of San Francisco,
det eneste colleget som tilbød ham et basketballstipend.
For oss i West Oakland var San Francisco et eksotisk land.
Bay Bridge utgjorde et kulturelt gap så bredt
at de to sidene hadde en språkbarriere.
Jeg spøkte at jeg ante ikke at ordene "morra di" kunne brukes på egen hånd
før jeg kom til San Francisco.
Og med ett befant jeg meg i et hav av hvite mennesker.
Jeg gikk inn i salen. En av førsteårsstudentene sier:
"Hei, gutt, hva kaller de deg?"
Jeg sa "Jeg heter William Russell." Han sa: "Jeg skal gi deg et kallenavn."
Jeg sa: "Gjør du det, så banker jeg deg."
Da jeg gikk på USF, var det kanskje fem svarte elever,
punktum.
Og jeg delte rom med en som het K.C. Jones.
Bill og K.C. bondet over basketball,
og hjalp hverandre økonomisk utenfor banen.
Vi hadde ikke så mye å ha på oss på college, vi to.
Jeg tjente 30 dollar i måneden.
For gressklipping eller hva som helst. Og Russell hadde ingenting.
Vi brukte hverandres undertøy.
Det var det eneste som passet oss begge.
Russell bestemte seg for å prøve seg i en annen idrettsgren.
I løpet av sommeren bestemte jeg meg for friidrett.
Jeg bestemte meg faktisk av to grunner.
Bare de på skolens idrettslag fikk gensere.
Jeg trengte en genser.
Den andre grunnen var at jeg liker å løpe og hoppe.
Han bestemte seg for friidrett for gøy,
og startet med høydehopp. Han hadde en snodig stil,
og hoppet med ansiktet først over lista.
Annerledes enn alle andre.
Han tok 50 meter tilfart, startet sakte og satte så opp farten,
og løp lynraskt før han hoppet.
Han hoppet 2 meter, 2,05.
Han var umiddelbart nesten i verdensklasse i høydehopp.
Da han prøvde å overføre høydehoppteknikken
til basketballbanen, godtok ikke trenerne det.
Vi spilte mot Cal-Berkeley. Deres center var på Årets lag.
De første fem skuddene hans blokkerte jeg.
Ingen i salen hadde sett noe sånt før.
Så de tok timeout, vi samlet oss i ring,
og treneren vår sa: "Du kan ikke spille forsvar sånn.
En god forsvarsspiller har beina på bakken.
Du hopper for å blokkere." Jeg kan ikke spille sånn.
Så jeg går ut og prøver det,
og fyren skyter layups tre ganger på rad.
Så jeg gikk tilbake til min måte.
Russell på 208 centimeter slår den uten videre vekk.
Bill Russell oppfant bokstavelig talt moderne forsvar i basket.
Han forandret spillet fra et horisontalt spill,
spilt primært av jordfaste hvite menn, til det spillet vi kjenner i dag.
Det Bill gjorde, og du ser mye på opptak,
han dasket den ikke bare unna for å latterliggjøre fyren.
Han holdt ballen i spill, for det er som en rebound.
Angrepet er på utsiden, forsvaret er inne.
Hvis han får hånden på den, kan en av lagkameratene
få ballen raskere og kjøre en hurtig kontring.
Han ventet ikke på at ting skulle skje.
Han hoppet for å blokkere,
og enten blokkerte han skuddet,
eller så fikk han deg til å sleivkaste,
mens du var i ubalanse, eller ta et umulig skudd.
Russells forsvarsspill gjorde USF Dons uslåelige.
Han tar skuddet, og jaggu er det bra.
Dons kjører på.
Bill Russells Dons vant 55 kamper på rad,
og tok tittelen for skolelag to år på rad.
Bill Russell kåres til mest verdifulle spiller.
Bare det å se ham spille,
og å se ham skremme hele lag av collegegutter,
det var så spesielt.
Og han var den eneste grunnen til at det laget vant.
Men de prisene og greiene som burde ha gått hans vei,
gjorde ikke det.
Tredjeåret på college hadde jeg i snitt over 20 poeng og 20 rebounds per kamp.
Jeg blokkerte minst 15 skudd per kamp.
Jeg ble ligaens Mest verdifulle spiller.
Jeg dro hjem til banketten i nord-California,
og kåret en annen til Årets spiller.
Jeg antar at hans eneste kvalifikasjon var at han var blond.
De visste hvor tynt det var.
Så de ba treneren min si til meg: "Reis deg og si noen ord,
gratulerer denne gutten, si at du håper du kan vinne neste år."
Jeg sa: "Det gjør jeg ikke."
Å vinne ligaen to år på rad var fantastisk.
Men jeg tror at folk ikke likte det faktum
at det var tre svarte som startet for San Francisco.
De dro steder og fikk ikke lov til
å sjekke inn på hoteller og spise på restauranter.
Det som faktisk skjedde var at jeg dro fra hotellet,
og jeg gikk til en restaurant nede i gata.
Jeg ba om å få noe å spise,
Han sa greit, men jeg måtte spise på kjøkkenet.
Så jeg nektet, og dro tilbake til hotellet og la meg.
I 1955 inntraff to hendelser som gjorde et uutslettelig inntrykk på meg.
En 14 år gammel gutt ved navn Emmett Till ble drept av to hvite menn
for å visstnok ha fornærmet en hvit kvinne.
Moren hans insisterte på åpen kiste i begravelsen,
så verden kunne se brutaliteten hennes sønn var blitt utsatt for.
Samme år ble Rosa Parks, en svart syerske,
arrestert for å nekte å gi setet sitt til en hvit passasjer
på en rutebuss i Montgomery, Alabama.
Tiden er inne for å ikke godta dette lenger.
Jeg hadde fått nok, og dette var virkelig slutten.
Å være svart tenåring på 50-tallet,
må ha vært ekstremt vanskelig.
Men likevel,
du legger alt det der til side,
og du går fortsatt ut på banen og spiller på et veldig høyt nivå.
Jeg bestemte meg for å bli en stor basketballspiller.
Alt inni meg samlet seg rundt den avgjørelsen.
Alt sinne og undring gikk sammen med ett formål.
Bill vokste opp i de segregerte sørstatene.
Han var et barn på 1930-tallet i Monroe, Louisiana.
I sørstatene hadde ikke svarte noe de skulle ha sagt,
de hadde ikke stemmerett, det inkluderte fysisk segregering,
det inkluderte vold og lynsjinger.
Raselovene understreket konstant
at afroamerikanere var andreklasses borgere.
Jeg var klar over at jeg bodde på et helt segregert sted.
Jeg tenker på livet mitt, spesielt da jeg var ung,
som et veldig skjermet liv.
Foreldrene mine sørget alltid for å holde meg unna fare.
Faren min kjente til slaveri.
Han var en generasjon unna.
Folk i familien hans var slaver.
Slaveri er den ultimate form for respektløshet,
så faren min sørget for at han aldri ble behandlet
som en slave på noen måte.
Noe av det som var viktig for ham
var å leve et liv i verdighet,
så barna hans kunne være stolte av ham.
Faren min jobbet i denne fabrikken, og han ba om en lønnsøkning.
Sjefen sa: "Det går ikke, Charlie.
Gir jeg deg lønnsøkning, tjener du like mye som de hvite karene,
og jeg kan ikke betale dere like mye som de hvite."
Og han brukte n-ordet til faren min.
Som om det var… ingenting.
Faren min var hjemme den kvelden,
han snakket høyt, og han sa:
"Jeg er nødt til å dra herfra, for hvis jeg blir her,
så enten dreper jeg en av dem, eller så dreper en av dem meg."
Vi migrerte da jeg var ni år gammel.
Vi flyttet til California.
Husk at dette er en niårig gutt.
Dette er det største eventyret han kan tenke seg.
Å ta toget.
Å dra et sted, og du aner ikke hvordan det vil bli.
Det å flytte var et sjokk for broren min og meg.
Vi var ikke bereiste.
Jeg satt ved siden av moren min i Farget avdeling
helt frem til St. Louis.
Og så, for første gang i våre liv,
kunne vi sitte hvor vi ville.
Russell-familiens flytting var del av en stor migrasjon
av svarte amerikanere som forlot sørstatenes raselover
for å skape et bedre liv under andre verdenskrig.
Bill snakker om å ankomme i California som innvandrere,
fordi de kom fra et annet land,
og de måtte lære seg skikkene i dette nye landet,
hvor man kunne drikke fra samme drikkefontene,
man kunne sitte hvor man ville på bussen.
Både min far og mor jobbet på verftene.
Skolene var integrerte, og det var en stor forandring.
Jeg hadde aldri sett en basketball. Ante ikke at det eksisterte.
Ungene hadde fått tak i en målplate og en kurv et sted,
jeg vet ikke hvor. De hadde nok ikke kjøpt det.
Jeg så noen karer som spilte basketball.
Og jeg ble med. Jeg var virkelig ikke flink.
Da Bill kom til Oakland, tok moren hans ham med til en bygning.
Bill sa den så rar ut.
Hun sa: "Du vil tilbringe mye tid der."
Bill sa "Hva snakker du om?" Hun pekte på et bibliotek.
De hadde aldri hatt adgang til et bibliotek i Louisiana.
Svarte skulle ikke lese.
Jeg gikk på biblioteket og leste. Og jeg leste en historiebok.
Og det var et avsnitt som sa:
"Slavene i Amerika hadde det bedre enn som frie mennesker der de kom fra."
Det syntes jeg var utrolig.
Jeg var ti år gammel og sa: "Det kan ikke være mulig,
for alle på denne planeten ønsker å være fri."
Jeg hadde min egen private verden, og min mest verdifulle eiendel
var bibliotekkortet fra Oakland offentlige bibliotek.
Jeg gikk dit nesten hver dag.
Jeg så på reproduksjoner av malerier og tok dem med meg hjem.
Trykk av Da Vinci og Michelangelo.
De maleriene trollbandt meg.
Jeg studerte en Michelangelo i timevis og prøvde å huske hver eneste detalj.
Det tok ukevis før jeg kunne lukke øynene
og gjenskape alt det jeg hadde sett i reproduksjonen.
Så gjorde jeg meg klar til lakmustesten,
å tegne maleriet etter hukommelsen.
Resultatet frustrerte meg alltid.
Skolen hadde akkurat begynt i høsten 1946,
da jeg kom hjem og oppdaget at moren min hadde dratt til sykehuset.
Det var influensa, sa de. Ikke noe alvorlig.
I de neste to ukene, da vi besøkte henne, lo hun
og snakket om hvordan hun forvirret legene.
Etter ett besøk, vekket Mr. Charlie oss fra en god natts søvn
og sa: "Moren deres døde i natt."
Jeg var tolv, og hun var borte.
Da moren hans døde, på den tiden,
var det naturlig at tantene deres
skulle overta og oppdra barna.
Faren hans sa: "Nei, jeg tar dem med meg."
"Jeg lovte moren deres", for det første. For det andre,
han ville ikke la noen andre oppdra hans barn.
Men for Bill var det vanskelig.
Jeg var ikke helt den samme. Jeg ble en ensom ulv og introvert.
Jeg lot meg bremse av sterk tvil
om at jeg kunne bli noe som helst uten moren min.
Alle jeg møtte følte at det var noe galt med meg.
Og verre, jeg var enig med dem.
Jeg var klønete i alt.
Da jeg begynte på highschool, pleide vi ha en "klasseliga".
hvor hver klasse spilte en 15-minutters kamp i lunsjpausen,
og jeg var innbytter på klasselaget.
Jeg tror ikke noen visste hva slags spiller han skulle bli.
Jeg tror ikke han visste det selv.
Han var velsignet med fysiske egenskaper som han ikke forsto han hadde,
og hvordan man benyttet det.
Jeg kom ikke med på skolelaget i 11. klasse.
Treneren, som hadde vært klasseforstanderen min
på ungdomsskolen sa: "Fint at du ikke kom med,
for i dag kan du prøvespille på universitetslaget."
Trener George Powles så hvor lovende Bill var, selv før Bill gjorde det.
Jeg husker jeg sa til Bill
at han måtte spille så mye han kunne på sommeren,
fordi han skulle bli en førsteklasses center neste sesong,
fra oktober av.
Han sa: "Kanskje jeg kan spille på fritidsordningen."
OAKLAND FRITIDSORDNING
Jeg ga ham en sølvdollar,
og det må ha vært den best anvendte dollar noensinne,
for han kom inn på fritidsordningen den sommeren for en dollar,
og spilte basketball hele tiden.
Spillet ble seriøst, antar jeg, på mitt siste år på highschool.
Halvveis i sesongen begynte jeg å se og legge merke til ting.
Jeg visste plutselig at jeg kunne gjøre på basketbanen
det jeg ikke hadde klart å gjøre med malerier.
Jeg satt med lukkede øyne og så kamper i hodet.
Jeg var i mitt eget basket-laboratorium,
og lagde egne plantegninger.
Jeg blokkerte mange skudd.
Det var gøy å utføre noen av planene jeg hadde lagd.
Av og til fikk jeg det til på første forsøk.
For meg var det som å kunne klaske en Michelangelo rett på lerretet.
Jeg sa til meg selv: "Jeg har det!"
Det er kult å tenke på, for han kunne bare se en kamp én gang,
og så se den i hodet sitt om og om igjen
før han gikk ut og prøvde det,
og det ble naturlig for ham før han faktisk gjorde det.
Russell gjorde de forsvarsmetodene til planløsninger for college-mesterskap,
og rullet dem så ut på verdens scener
med USAs olympiske herrelag i 1956.
Her er en av spillerne på årets lag.
En ubeseiret sesong, og nå aktuell for OL-laget.
Gleder du deg til OL, om du blitt tatt ut?
Jeg har gledet meg så lenge jeg kan huske.
1956 OLYMPISKE LEKER MELBOURNE, AUSTRALIA
På den tiden handlet OL om å konkurrere.
Det spilte ingen rolle hvor utøveren var fra.
Russells dynamiske forsvarsspill førte amerikanerne til en finaleseier
over det sovjetiske laget.
En av de beste følelsene ved å vinne en gullmedalje,
er at i et kort øyeblikk,
så vet du at du er verdens beste.
Det er noe du kan virkelig være stolt av.
Med to college-mesterskap og en gullmedalje
var Bill klar til å bli proff.
Folk skjønner ikke det nå, men NBA var nesten kritthvitt.
Ser man på tidlige bilder, var det en overveiende hvit liga.
Det uskrevne kvotesystemet var én farget spiller.
Etterhvert kunne du ha to fargede spillere.
Fordi de måtte uansett dele rom sammen, men ikke fler.
Den første fargede spilleren i NBA
var Chuck Cooper fra Duquesne,
og den avgjørelsen kom fra treneren til Boston Celtics, Red Auerbach.
Auerbach brydde seg ikke om spørsmålet om fargede.
Han visste at det viktigste var å vinne,
og han måtte ta de nødvendige grepene for å vinne kampene.
Det betyr å sette sammen riktig lag med de beste spillerne.
Boston Celtics på 50-tallet var det evige toerlaget.
De var et godt angrepslag
med spillere som Bill Sharman og Bob Cousy,
den fremste forsvarsduoen på 50-tallet,
men de vant ikke noen titler.
Bob Cousy var en av de første superstjernene i NBA.
Hvis du stoppet den vanlige mannen på gata på 50-tallet,
og du sa: "Si navnet på en basketballspiller,"
så ville folk svart Bob Cousy oftere enn noen annen.
Cousy går mot kurven, skuddet er sensasjonelt.
Jeg var i stand til å gjøre noen uortodokse ting,
og jeg hadde vel fantasien til å komplementere det,
til å gjøre ting som ikke ble gjort av noen andre.
De kalte meg Mr. Basketball, "Parkettens Houdini".
Celtics hadde et strålende angrep,
men laget var svakt i forsvar, og slet med å gjenvinne ballen.
Besittelse var nøkkelen.
Hvis du kunne få rebounden,
kunne du kjøre ethvert opplegg på banen.
Arnold hadde kommet til meg året før, den eneste gangen han gjorde det,
og sa at det er en fyr i California, hvis vi kan få ham,
så er han svaret på alle våre problemer.
Det var ingen tvil i min sjel om at vi trengte Bill Russell.
Han hadde en rask reaksjon, en flott refleks,
og lange armer. Det var fantastisk.
Å få tak i Russell var ikke lett.
Førstevalget tilhørte Rochester Royals.
Celtics hadde syvendevalg,
så Red gjorde noen byttehandler for å få andrevalget.
Men han var ikke ferdig.
Red Auerbach, som alltid fant en måte å få det han ønsket på,
gikk til eieren av Celtics, Walter Brown,
som var storaksjonær i isshowet Ice Capades,
som var en utrolig vellykket form for underholdning
som kunne selge ut arenaer hvor som helst.
Walter Brown, på Auerbachs oppfordring, gikk til eieren av Rochester Royals
og sa: "Vet du hva jeg skal gjøre for deg?
Vi kan sende deg Ice Capades for så mange forestillinger du vil,
bare du går med på å ikke ta Bill Russell på førstevalget."
Og Bill Russell ble byttet mot Ice Capades.
Og det var Red Auerbachs verk.
Red hadde klart å skaffe Russell,
men da ferskingen slet med forventningene,
begynte Russell å tvile på om han passet inn i laget,
inntil et møte med Red før en treningskamp.
Han sa: "Kom til kampen tidlig, jeg vil snakke med deg."
Så vi sitter i Boston Garden,
mens staben legger gulvet og henger opp kurvene og alt det der,
Og han sier: "Jeg vil si deg noe.
Jeg blåser i hvor mange poeng du lager.
Jeg vil bare at du hjelper oss å vinne."
Jeg sa: "Lønnen din vil bli avgjort av disse to øynene."
Ikke at du skal la være å skyte,
Men ikke tenk på statistikken.
Bare tenk: "Vant vi, eller tapte vi?"
Det er greia.
Det tok mye vekt av skuldrene på oss begge,
og etter det begynte Red å se hva slags innvirkning jeg kunne ha
med rebounding og forsvar.
I overgangsspillet trenger du noen til å styre forsvaret ditt,
til effektiv rebounding, og det var det Russ gjorde.
Nøkkelen til kontringer er defensiv rebound og pasningen ut.
Når ballen gikk opp, posisjonerte jeg meg på siden,
den nærmeste siden, og ventet på å få pasningen hans,
så jeg kan få ræva i gir og starte en rask kontring,
for jeg visste at han ville ta alle rebounds.
Det andre laget ville skyte.
Innen skytteren landet, skjøt vi en layup den andre veien.
Jobben hans var å ta rebounden, blokkere skuddene, snappe pasningene,
og så snu den rundt i motsatt retning
og la de andre gutta fosse opp banen
som innkommende tidevann.
Bob, det må føles godt,
som den beste spilleren i ligaen for tiden,
å ha en fyr som du vet får tak i ballen. Hvordan føles det?
Så klart, de fleste basketballfans
som ser Celtics kamper, vet at vårt offensive spill
er basert på kontringer,
og vi har aldri hatt en diger fyr til å få til det.
Selv på dette punktet, når det gjelder rebounding, pasning og forsvar,
så er det ingen tvil om Russells overlegenhet.
SENSASJONELL! GIGANTISK!
Jeg kan takke kona mi for alt.
Noen ganger tvilte jeg, men ikke Rose. Hun sluttet aldri å snakke med meg.
Etter trening, til og med i pauser i treningen,
oppmuntret hun meg.
Det samme etter hjemmekamper.
De eneste gangene hun ikke kunne, var når vi reiste.
Da savnet jeg peptalken hennes.
Da jeg giftet meg med Rose i 1956, var jeg 22 og kom rett fra OL,
og ante ikke hva jeg holdt på med.
Jeg visste bare at Rose aksepterte og var glad i meg,
utenom basketballen, noe som var et stort gjennombrudd for meg.
Celtics endte på topp i Eastern Division, for første gang i lagets historie.
De skulle spille mot St. Louis Hawks om ligatittelen.
CELTS MØTER HAWKS I FØRSTE PLAYOFF
I Boston ser en fullsatt arena kampen om NBA-tittelen
mellom St. Louis Hawks og Boston Celtics.
Russell i pivoten.
Det var et flott sluttspill.
Jo tøffere kampen var, jo bedre spilte Bill.
Jeg gikk inn for fire layups.
Han tok de to første, jeg bommet på de neste fordi jeg så etter ham.
Sluttspillet, og Russells ferskingår,
hang på de siste minuttene av Kamp Sju.
Sent i fjerde omgang er kampen uavgjort.
Russell kjører fra høyre til venstre, legger inn. De er i ledelsen!
Macauley med ballen, øverst i sirkelen.
Ned til Pettit, han går inn og blir tatt av Russell.
Han går frem til streken med mulighet til å utligne.
Han er klar. Han skyter. Den treffer kanten og går inn!
I den kampen var det to av de beste trekkene jeg har sett.
Det første gjorde Russell.
Kampen er uavgjort, tiden renner ut,
og Celtics angriper. På venstre, Cousy.
Cousy ga ham en lang pasning, han måtte ta imot og dunke,
alt i samme bevegelse. Han klarte ikke å nå kurven.
Bom! Rebound til Martin. Martin opp mot midten på banen.
Nå har St. Louis ballen,
og med en pasning nådde den en fyr som med én dribling,
gikk for en layup for å vinne kampen.
Og Coleman var foran alle.
Jack Coleman raser nedover banen med en kontring.
Jeg bet tennene sammen og prøvde å komme i posisjon.
Bill Russell løper nedover gulvet.
Og Russell suste forbi meg.
Han legger opp, den blokkeres av Russell! For et spill av Bill Russell!
Det ville gitt dem ledelsen med tre eller fire sekunder igjen.
Det er 113 -113 på overtid…
Det neste mesterlige trekket var Alex Hannum,
med ett sekund igjen, tok de timeout.
Loscutoff scorer på straffe.
Celtics leder med to, men Hawks har tid til ett skudd.
Hawks samler seg rundt spillende trener Hannum.
Hannum sa: "Jeg kaster ballen tvers over banen."
"Jeg treffer målplaten. Pettit, fang den og få den inn."
Han gjorde en perfekt pasning.
Jeg hoppet opp og kom aldri ned. Jeg tok den og skjøt i lufta.
Det virket. Bortsett fra at jeg bommet.
Og med det er kampen over!
Og Celtics vinner sitt første ligamesterskap.
Og for undertegnede, det første jeg noensinne har utropt.
Vi var glade, vårt første ligatittel.
Red Sox hadde ikke vunnet på årevis, ikke Bruins heller,
Patriots eksisterte ikke da.
Og etter kampen
sier Red: "Skal vi ikke barbere av skjegget?"
Jeg hadde glemt det til vi var i garderoben,
og treneren tok frem høvelen og barberkremen.
Den kvelden ble jeg virkelig en del av laget.
CELTICS VINNER TITTELEN, 125 - 123
CELTICS TAR SIN FØRSTE NBA-TITTEL
Etter triumf i hans debutår,
fant Bill og Rose ut at de trygt kunne slå røtter i Boston-området.
De kjøpte et hus i Reading.
Reading er en forstad, ganske arbeiderklasse, noe konservativ.
Russell bodde i Reading i hele sin Celtics-karriere,
men han følte seg aldri helt hjemme og velkommen der.
Han klaget over at noen lokale trakasserte ham.
De kunne bli fotfulgt i byen,
vandaler veltet søppelkassa utenfor huset.
Da jeg først flyttet til Reading i Massachusetts
var vi den første fargede familien i byen.
Hver gang faren min var utenbys,
kom "vaskebjørnene" og veltet søppelkassa.
På morgenen var det søppel i hele hagen.
Faren min dro til politiet og sa: "Når jeg er utenbys,
plager noen kona mi og velter søppelkassene våre."
De sa: "Vi får ikke gjort noe med vaskebjørnene."
Så jeg gikk til myndighetene
og fikk en våpenlisens.
Og med ett kom "vaskebjørnene" aldri tilbake.
Boston skulle være en liberal by rasemessig.
Siden 1800-tallet var byen kjent som "Amerikas Aten".
Men Russell syntes kulturen var trangsynt,
hvor hvite arbeidsfolk mislikte at det var fargede der.
Boston var den minst
liberale byen i NBA da jeg kom dit.
Han trengte ikke dra til Boston for rasisme.
Dette var Amerika på 50-tallet.
To, fire, seks, åtte, vi vil ikke integrere!
HOLD VÅRE HVITE SKOLER HVITE KKKK
Russell prøvde å finne trøst fra landets voldelige rasekonflikter,
ikke bare i spillet, men i å gjøre det til et ritual å vinne.
CELTICS TAR SIN TREDJE STRAKE, SLÅR PHILADELPHIA 106-92
CELTICS VALSER OVER N.Y.
Celtics marsjerte gjennom 1957-58-sesongen,
og omgjorde Russells 22 rebounds per kamp til enkle poeng.
De var i rute til å få en ny NBA-tittel.
CELTICS FAVORITTER NÅR KAMPEN OM NBA-TITTELEN STARTER
Hei, basketfans. Dette er Johnny Most,
og velkommen til sluttspillet i ligaen i 1958
mellom Hawks og Celtics.
I andre halvdel av Kamp Tre, med sluttspillet uavgjort,
hoppet Russell for å blokkere og landet feil,
slet av sener og forstuet ankelen.
Vi ønsket ikke Bill noe vondt,
men vi var ikke triste for at han hadde forstuet ankelen.
Jeg fikk en kraftig forstuing og kunne ikke spille på et par kamper.
Russell var tilbake til Kamp Seks i St. Louis,
og Celtics lå under med to seiere mot tre,
men han ble hemmet av den vonde ankelen.
Pettit kommer inn lavt.
Over Tom Heinsohn, to poeng.
Pettit kjører, og selv Russell kan ikke stoppe ham.
Macauley med ballen. Og det er over!
Tittelen går til St. Louis Hawks
etter Bob Pettits 50 poeng.
Vi tapte på seks kamper.
Men vi visste at det var en forskjell på å være fattig og å være blakk.
Å være fattig er en sinnstilstand, å være blakk er en midlertidig situasjon.
Og vi visste at det var en veldig midlertidig situasjon.
Neste år må vi bare prøve å vinne så mange kamper som mulig.
Vi var alle konkurrenter, ikke minst Arnold.
Bær ballen, Mendy! Én gang?
CELTICS TRENER, 1950–1966
Red var ganske intens.
Han ville ikke at vi skulle ta motstanderne i hånden før kampen.
Vi hatet dem!
Arnold tok det kanskje til neste nivå,
men han ville ikke at vi skulle leve
for noe annet enn å knuse dem.
Det neste året, 1958-59-sesongen,
slo Celtics rekorden i ligaen.
Vi kunne spille basketball på alle måter.
Vi kunne kontre alle i senk,
eller holde ballen i laget og male dem i senk,
alt like uanstrengt.
Red fylte opp troppen med unge spillere som han håpet ville vokse inn i laget.
Etter '57-signeringene ringte Red meg og fortalte:
"Jeg hentet Sam Jones fra North Carolina Central University."
"Hva tror du, Russ? Kan han bli bra for oss?"
Jeg sa: "Hvem faen er Sam Jones?" "Han er en Schvartze."
Det var jiddisk for en svart person.
"Jeg trodde du skulle kjenne ham." "Jeg kjenner ikke dem alle," svarte jeg.
Kjenn ham eller ei,
det var ingen tvil om at Sam Jones ville bli en stor basketballspiller.
Det pussige er at Sam virket alltid som en gammel mann.
Sam Jones får ikke den anerkjennelsen han fortjener som spiller.
Folk som forstår spillet vet at Sam var iskald under stress.
Du vet ikke hvor han skal, men du vet at han finner en åpning.
Du ville ikke bryne deg på ham.
Han nølte aldri med å skyte, og han bommet aldri.
Red prøvde også å få Bill gjenforent med romkamerat K.C. Jones.
Reporterne maste alltid på Red om bruken av K.C.
"Hvorfor setter du inn ham? Han gjør jo ikke noe."
Red ville ta et trekk av sigaren, blåse ut grønn røyk,
og si: "Alt jeg vet om K.C. Jones
er at hver gang jeg setter ham inn, tar vi ledelsen."
K.C. Jones bryter, og her kommer Celtics.
K.C. var den beste forsvarsspilleren jeg har sett.
Red fremmet en lagkultur rundt spillernes særegenheter,
og lot dem være seg selv.
Han bygde mer enn en vinnende franchise.
Dette var en brødregjeng.
Vi var familie, og vi var heldige nok
til å holde kjernen samlet.
Vi heiet på hverandre, hjalp hverandre,
og vi gjorde alt vi kunne for å gjøre hverandre vellykkede.
Han elsket sine lagkamerater, og på mange måter var de en andre familie.
Vi var glade i hverandre.
Den beste måten å vise det på, er å være humoristisk.
Snakker du med folk som kjenner Bill Russell,
så er kaklingen det første du tenker på. Det er en kakling.
Han er arrogant som få.
Han er jo Bill Russell!
Men han er også en sprø fyr som ler og spøker med deg
og har det gøy.
Du kunne høre ham kakle med den berømte latteren sin.
Latteren hans var smittsom, unik.
Ekte.
Det var som en…
Da jeg først hørte den kaklingen, sa jeg:
"Ler han av meg, eller…?"
"Hva gjør han?"
Får du ham til å le, trives han med deg.
Med min latter og spying pleide Red å si
at jeg jagde ham ut av basketen.
Noen ganger kom jeg til kampen, og jeg kastet opp.
For meg var det viktig at jeg ble nervøs.
Noen mennesker er så intense,
at de må finne en måte å få ut den intensiteten på
for å kunne slappe av og levere.
Etter at jeg spydde, var det greit, og det så verre ut enn det hørtes ut.
Jeg husker en kamp mens vi varmet opp.
Jeg sa: "Vet du hva,
Russell glemte å spy." Så jeg tok laget av banen.
Jeg sa: "Alle tilbake til garderoben."
Jeg snudde meg og sa: "Russell, gå og spy."
Han gikk og spydde, og vi gikk ut og vant.
Vi hørte ham gå inn og tenkte: "Gudskjelov at han fikk kastet opp!"
For da visste vi at han var klar. Han kom til å storspille.
På slutten av 1958-59-sesongen,
fikk Celtics en ny mulighet til å ta tittelen.
Det første møtet
mellom Celtics og Lakers fant sted i 1959.
Da var Lakers fortsatt i Minneapolis, så det er glemt,
men det var starten på Celtics hegemoni over Lakers.
Boston har vunnet tre på rad, så det er vinn eller forsvinn for Lakers.
I Kamp Fire holdt Russell alle andre unna ballen,
og sikret 30 rebounds.
Bob Cousy går etter kurven i det Boston øker presset.
Celtics vinner 118-113.
Auerbachs lag er det første som går ubeseiret gjennom sluttspillet.
Celtics dominans i 1959-finalene
viste at laget hadde kommet for å bli,
og satte Bill på topp igjen som mester.
CELTICS VINNER FIRE PÅ RAD ANDRE TITTEL PÅ TRE ÅR
På den tiden var jeg forelsket i karrieren min.
Jeg elsket det, hvert eneste minutt.
Det var en fantastisk tid for meg.
Det året gikk NBAs pris for mest verdifulle spiller ikke til Russell,
men til Bob Pettit fra Hawks.
Men i Boston
ble det tydelig at Bill Russell var den mest verdifulle i Celtics.
Jeg visste at han var god på rebounds, med gode pasninger,
men jeg visste ikke at han var en leder.
Mange visste det ikke, men han var så innstilt til å vinne,
og tro mot lagstrukturen.
Poenget var at han var en vinner.
Så han følte at han burde få en viss mengde respekt
basert på det de klarte å oppnå som et lag.
Cousy var en leder, men ingen tvil om hvem som ble lederen.
Da Bob kom dit, var han lagets stjerne.
Han kunne sagt: "Jeg er stjerna." Men det han sa var: "Nå gjør vi det."
-Sammen? -Ja.
Jeg var stjerna da han kom til Boston,
og så ble han stjerna,
men media ga ham ikke anerkjennelse for å være stjerna.
Før en bortekamp, forstuet Bob Cousy en ankel.
Vi dro på bortekamp og spilte fem kamper på rad.
Russell ville vise at han klarte seg uten Cousy.
Han må ha blokkert 9 000 skudd. Det var utrolig.
LaRusso går opp, Russell blokkerer!
Vi vinner alle fem.
Vi kommer tilbake til Boston. Overskriftene er: "Spiller Cousy i kveld?"
COUSY UTE, MEN CELTICS VINNER LIKEVEL
CELTIC STADIG UBESEIRET SELV MED COUSY UTE
FANSEN VIL VISE AT COUSY STADIG TOPPER
Da jeg vokste opp i Boston,
var dette Russell-Cousy-laget
var det eneste vinnende i proff-sport
i nabolaget mitt.
RUSSELL - STOR HEINSOHN - STØRRE
COUSY - STØRST 18 POENG
Celtics fanskare vokste, men ikke anerkjennelsen av Bill.
Bill Russell fikk ikke den fulle anerkjennelsen
han fortjente, av den enkle grunn av at han var farget.
Så enkelt var det.
Skribentene var totalt respektløse.
Da vi hadde denne kritthvite pressen,
med alle sine fordommer,
spesielt mot denne første og andre bølgen av fargede menn,
så var det helt forferdelig.
Det var noen hvit dominans-karer som brukte mange av de ordene privat.
Jeg er sikker på at det påvirket hva de skrev offentlig. Det var ekkelt.
"Svarte idrettsutøvere var uvitende. Det eneste de kunne var å spille."
"De var ikke intellektuelle. De kan løpe og hoppe."
De refererte til balkongen,
for eksempel, i Boston Garden som "n-ord himmelen".
Du hørte det på pressetribunen.
Det var ikke mange fargede spillere i ligaen.
Det var et spill med hvite menn og hvite skribenter og publikum.
Og denne byen var ikke "klar" for Bill.
Bilen hans brøt sammen i en storm, og folk kjørte forbi.
De visste jo hvem han var. Det er Bill Russell, for svingende.
Folk kjørte forbi og ropte mot ham i stedet for å stoppe og hjelpe ham.
Tenk om Larry Birds bil stoppet.
Det ville vært tusener av folk som tryglet om å få hjelpe ham.
Hvis Russell møtte motvind i Bostons gater,
skulle han straks møte et uvær på banen.
I forrige sesong vant Celtics sin andre NBA-tittel,
men det var trøbbel i emning.
Trøbbel i form av Wilt Chamberlain,
som får Russell til å se kort ut. Wilt the Stilt er 2,18 meter.
Vel, jeg var heldig.
Jeg begynte å spille mot proffer
da jeg var på ungdomsskolen og tidlig på highschool.
Så jeg pleide å prøve og knuse dem.
Jeg visste at jeg kunne nok klare meg ganske bra som proff,
selv i så tidlig alder.
Wilt Chamberlain er antagelig en av de største idrettsutøverne
noensinne, i noen idrett.
Denne mannen var en superidrettsutøver
i en 218 centimeters kropp på 122 kg.
Wilt Chamberlain var i praksis Shaq før Shaq,
om Shaq også var en idrettsutøver på olympisk nivå.
Når du er 2,10 meter, over 110 kilo,
så forventer jeg at du dominerer på banen.
Hvis det ikke var noen Wilt,
hadde vi ingen Magic, ingen Bird, ingen Jordan, ingen av dem.
Wilts første jobbtilbud i basketball kom ikke fra NBA.
Med sin nye attraksjon
trekker Harlem Globetrotters 20 prosent flere fans enn i 1958.
Den fargerike, berømte gruppen grunnlagt av Abe Saperstein,
har utallige fans over hele verden.
Når du er en liten svart gutt,
er Harlem Globetrotters som himmelriket.
Wilt aksepterte rollen som vanlig fyr blant Globetrotters-gjøglerne.
De sendte meg en fotokopi av en sjekk på 100 000 dollar.
De tilbød meg 100 000 dollar for å turnere med dem i seks måneder.
Folk som deg tjener det hele tiden, men meg? Hallo.
For 100 000 ville jeg hoppet ut fra Empire State Building.
For min bestefar og hans generasjon
var Harlem Globetrotters noe å være stolte av.
De turnerte landet, de slo alltid Washington Generals.
Men det kom kritikk fra intellektuelle svarte
om at disse karene er klovner.
At de faktisk er en forlengelse av Mantan Moreland
de andre Black Sambo-figurene.
For en del av det fargede publikummet går de fra å være helter
til å underminere det fargede har oppnådd.
I 1956 fikk Bill Russell sitt eget lukrative tilbud
fra Globetrotters mens han fortsatt var på college.
De sa til Bill Russell: "Vil du tjene penger, så kom til oss!"
Typisk nok svarte Russell: "Nei, faen heller."
Faren min sa: "Sønnen min skal aldri spille for Globetrotters.
Han er verdens beste basketballspiller.
Han er ikke en klovn."
"Hvorfor skal jeg signere når jeg er olympisk idrettsutøver?
Jeg er en vinner.
Jeg trenger ikke å gjøre dette for selvbekreftelse."
Wilt lette heller ikke etter selvbekreftelse.
Etter at Wilts år med Globetrotters var over,
debuterte han i NBA i 1959 med Philadelphia Warriors.
Basketballfans venter på å få se hvordan du vil klare deg,
spesielt mot spillere som Bill Russell.
Føler du deg klar for dette?
Jeg tror jeg kan klare meg fint mann-mot-mann mot nesten enhver i ligaen.
Warriors hadde hatt en dårlig sesong,
men Wilt ga dem den lille fordelen.
Da Wilt først kom til ligaen, oppnådde han fantastiske tall.
Han hadde i snitt 37 poeng og 27 rebounds per kamp,
og plutselig var Philadelphia en utfordrer.
Wilt the Stilt er oppildnet.
Han kunne score når enn han ville.
Han var sterkere og hoppet høyere enn andre noen i ligaen.
Når han fikk ballen og gikk mot kurven, kunne ingen stoppe ham.
Det var umulig.
Vårt første møte i den vanlige sesongen var i Boston.
RUSSELL, CELTICS STJERNE, MOT WILT
The Garden ble utsolgt måneder før kampen,
og tribunene ble fylt opp før oppvarming.
BILL OG WILTS FØRSTE KAMP 7. NOVEMBER 1959
Da Philadelphia kom ut på banen, steg spenningen.
Det var øredøvende. Jeg så på hendene hans, og jeg visste det.
"Denne fyren kan holde en basketball som en baseball."
Vi visste at vi hadde et problem, og Russell hadde et problem.
Jeg trodde han var minst tolv centimeter høyere.
Og jeg tenkte: "Skal jeg se ham i øynene, eller skal jeg ikke se opp?"
Så jeg sa: "Jeg ser bare rett frem."
Så jeg ser på brystet hans.
Det duger ikke.
Vi har to av de største spillerne fra samme epoke
som møter hverandre for første gang.
Chamberlain fikk poengene sine,
og behandlet Russell som alle andre i ligaen, men Russell holdt stand.
Nå for tiden setter du to mann på noen så stor.
I alle klippene jeg så, passet Russell ham én mot én,
så han måtte bruke vinkler og fysikk.
Russell innså at han ikke ville klare
å stoppe Chamberlain med mindre han gjorde noe uvanlig.
Du ser Bill posisjonere seg,
og prøve å nekte ham ballen.
Og samtidig ser du kalkuleringene i Wilts hode,
som prøver å motvirke det Bill gjør.
Jeg visste at jeg kunne ikke stoppe ham.
Men jeg kunne legge ut fartsdumper. Det var det beste jeg kunne finne på.
Jeg tror jeg hadde over 20 poeng og over 20 rebounds.
Og jeg syntes han hadde en god kamp, godt over 20 rebounds og 30 poeng.
Og vi hadde begge mange blokkeringer.
I den kampen hadde Chamberlain alle tallene…
STEMMEN TIL RED AUERBACH
…bortsett fra ett, sluttresultatet.
WILT NEKTET Å VISNE
STILT NØYTRALISERT AV RUSSELL I NBA-KJEMPENES FØRSTE MØTE
På tidlig 60-tall prøvde NBA å trekke flere tilhengere
med turneer med oppvisningskamper før sesongstart.
I 1961 ble Celtics og Hawks enige
om en treningskamp i Lexington, Kentucky.
Og den var utsolgt!
Første gang det var 10 000 mennesker på det stadionet.
På kampdagen sjekket Celtics inn på Phoenix Hotel.
Men Lexington, som de fleste byer i sør, var fortsatt en segregert by.
Vi gikk i hotellets matsal,
og folkene bak skranken sa til oss:
"Vi serverer ikke negre her inne."
Samme hotell, men vi kunne ikke få det samme å spise.
Så jeg bestemte meg,
og de andre karene fulgte meg, for ikke å spille.
Så jeg sa til Red at vi skulle dra.
Han sa: "Vent litt. La meg se hva som foregår."
Arnold tar telefonen,
ringer sjefen på kafeen og sier: "De er gjester!
Du må servere alle som er gjester."
Vi gikk ned igjen, og de sa: "Vi har fått lov til å servere deg."
Russ sa: "Vi bare tuller. Vi bor egentlig ikke på hotellet."
Det var da de sa: "Vi kan ikke servere deg!
Vi serverer ikke negre på hotellet."
Så vi endte opp med å pakke og dra.
Jeg sa til Red,
at jeg ville at Celtics skulle spille kampen, men forstå hvorfor
de fargede spillerne sa: "Vi spiller ikke under slike forhold."
Jeg ringte gutta på det andre laget,
og sa at de fargede på Celtics spiller ikke i kveld.
Så de fargede på det andre laget bestemte seg også for å ikke spille.
En helt hvit versjon av Celtics mot Hawks spilte i Lexington den kvelden.
Noen i media skrek om at de burde suspendert, få bot,
de sviktet laget, de stjal penger,
fordi de fikk betalt uten å spille.
Og Bill gjorde det klart:
"Hvis det skjer igjen, så gjør vi det samme igjen."
Han er fortsatt del av den første bølgen av svarte spillere.
Han er klar over den rasemessige vekten på skuldrene,
om å representere ikke bare seg selv, men et samfunn.
Dagens idrettsutøvere har overtatt den fakkelen.
Vi har egne plattformer nå.
Vi ville ha tvitret det på restauranten.
"Jasså, dere vil ikke servere oss?"
Vi hadde fått det ut på Twitter med en gang.
Jeg er bortskjemt.
Jeg vet ikke hva det vil si å dra til et hotell og få høre:
"Du kan ikke bo her. Du kan sove på bakrommet."
Jeg vet ikke hva det vil si å gå til en drikkefontene med "Kun hvite".
De fleste gutta, spesielt de som spiller nå,
kan ikke engang gjennomgå en tidel av det han gikk gjennom.
Det ironiske er at samtidig som de opplever rasisme utenfor banen,
blir svarte spillere stadig mer fremtredende i basketball.
På tidlig 60-tall fikk NBA stor appell til massene i USA.
Det er en tid med stor kommersiell vekst.
En nøkkelfaktor for det er ankomsten
av disse store afroamerikanske superstjernene.
Oscar Robertson, Elgin Baylor.
Disse karene var store basketballspillere.
Det å få så mange store svarte utøvere i ligaen
fikk det stadig til å blomstre.
Disse karene tar basketen til nye høyder.
Jeg kaller det svart idrettsestetikk. "Hvordan uttrykker jeg meg i spillet?"
Det er en offentlig fascinasjon med denne nye rivaliseringen
mellom de to store svarte spillerne.
Avisene, fansen og alle fyrte opp dette.
Det var en fin matching.
BILL: 'Å PASSE WILT ER SOM Å GÅ I KRIGEN'
WILT: 'BILL ER EN GLADIATOR '
NBA brukte Russell og Wilt til å markedsføre sporten, og det fungerte.
De dro folk til kampene.
Du kaller det hype, vi kaller det publisitet, for å dra folk.
Begge byene ble automatisk utsolgt.
Det var bra for pressen, det var bra å trekke folk,
men vi brydde oss ikke om hva de skrev, vi ville bare vinne.
Å spille mot Chamberlain var ikke lett.
Wilt hadde bare spilt et par år, men var den mest dominerende spilleren noensinne.
Han tok bare over kampene.
Han fikk 50 poeng per kamp den sesongen. Det er snittet hans, 50, hver kamp.
Kan du forestille deg et snitt på 50?
Jeg gjorde det én gang på mine 13 år, og det tok meg fire overtider å gjøre det!
I en kamp mot New York Knicks i mars 1962 overgikk Wilt seg selv,
og satte en rekord som de fleste mener aldri vil bli slått.
Han scoret 100 poeng.
Etter den kampen var de ute etter 100 poeng hver kveld.
I publikums øyne var Wilts eneste utfordrer Bill Russell.
Media fyrte opp den vinklingen,
og presset var på de to titanene for å levere.
Det virket på meg som om hver søndag,
var vi på landsdekkende TV.
Så hvis jeg spilte en helt vanlig kamp, ville jeg bli slaktet.
Han gikk for 60 eller 65.
Wilt og Bill hadde den rivaliseringen.
Det kan ikke sammenlignes med karer i dagens spill. Det var en annen tid.
Folk kunne ikke avgjøre hvem som var den snille, hvem som var skurken,
for Chamberlain var mye mer utadvendt.
Han var mye mer tilgjengelig.
Mer: "Slik liker vi negrene våre."
I det andre hjørnet har vi Bill Russell, en litt skumlere svart spiller.
"Vi vet ikke engang om han liker oss."
På slutten av 1961-62-sesongen prøvde Wilt nok en gang å bevise
at han kunne dra Warriors over målstreken,
og dytte Celtics av tronen.
Bill var kanskje sin tids superstjerne,
men han oppførte seg som om han bare var en av fem på banen.
Wilt var mer: "Jeg er Wilt Chamberlain. Jeg er her. Jeg scorer 100 poeng.
Bare gjør som dere vil, jeg vinner dette."
Det var en annen tilnærming.
Begge strategiene var effektive.
Bills lag feide Warriors av banen i åpningskampen,
men i Kamp To
ble sluttspillet utjevnet av Wilts ustoppelige scoringer.
Jeg måtte disiplinere meg selv for å aldri bry meg om tallstatistikken.
I den serien kom Russell inn i garderoben.
Han sa: "Jeg skal virkelig ta meg av Wilt.
Det vil kreve mye av meg å gjøre dette,
men det dere må gjøre, er å ta ledelsen."
Etter å ha prøvd å stjele ballen fra Wilt, hoppe foran ham,
leke bak ham, finte ham på rumpa,
og tvinge frem noen tøffere kast,
var det ikke stort mer han kunne gjøre på banen.
Men la meg si dette. Etter at Russell hadde tryllet litt,
var Wilt som en sint mann.
Litt krangling på gang, med Chamberlain i midten.
Og han scoret 35 poeng, men halvparten av kampene vant vi.
SAM JONES OG WILT I KAMP
Hans individuelle statistikk skinner kanskje ikke i forhold til Wilt.
Men til syvende og sist
mente han at det ikke spilte noen rolle hvordan du spilte,
hvor mange poeng du har,
så lenge man til slutt kan si: "Vi vant."
Da de sto med tre seire hver,
kunne hvem som helst vinne.
Med Eastern Division i 1962 uavgjort,
ville Kamp Sju fremheve kontrasten mellom Chamberlain og Russell.
Chamberlain var fantastisk.
Men Russell hadde konkurranseinstinktet til en løve.
Hva enn som måtte til for å vinne, kunne denne mannen finne i seg selv.
Alt sto og falt på et par trekk helt til slutt.
Og her er det latterlige.
I Boston var vi helt trygge på Bill Russell.
For en kamp dette er hittil!
Med 13 sekunder igjen og lagene à poeng,
fikk Celtics sjansen til å avgjøre.
Cousy ut til høyre og tilbake mot midten.
Heinsohn, går til linja. Skuddet bommer.
Skuddet ville ikke i kurven. Philadelphia får ballen.
Nå var det Warriors sjanse.
Og de hadde bare én plan. Få ballen i Wilts hender.
For et spill av Russell!
Og det viser hvor mye han vil vinne dette.
Det er Bostons ball.
Med sluttspillet på spill,
visste Bill hvem han skulle overlate siste skudd til.
Sam Jones tar et langskudd.
Ja da!
Tiden er ute, og Boston Celtics har gjort det igjen!
Bill Russell pleide å si:
"Hvis du vil bli mester på egen hånd,
gå og spill tennis, gutt."
"Men hvis du vil vinne som en familie,
må du knytte deg til lagkameratene dine."
CELTICS ELIMINERER WARRIORS, FORBEREDER SEG PÅ LOS ANGELES LAKERS
For å ta sin neste skalp,
måtte Celtics beseire en velkjent, men forbedret fiende.
LAKERS - BASKETBALL - PLAYOFF - PRISER
Lakers hadde flyttet til Los Angeles fra Minneapolis,
og kunne skryte av et par nye stjerneskudd.
Jeg heter Jerry West,
og det jeg pleide å gjøre var…
Hva er den gale sporten hvor du dribler ballen?
Basketball, ja.
Hot Rod Hundley bak ryggen til støtten, Jerry West.
West går opp og skyter, og der har han en til.
Jerry var en god spiller. En av de store angripsspillerne
som var like bra i forsvar.
Jerry West var førstevalget,
en av de største skyttere og hardeste spillerne gjennom tidene.
Han var kjent i Los Angeles som Mr. Clutch.
Hvis du fikk ballen til Jerry mot slutten, så var den i boks.
Å spille mot Celtics bekymret meg overhodet ikke.
De måtte spille mot meg, for en gangs skyld.
Vi hadde også Elgin Baylor, som var veldig gøy å se på.
Det har aldri vært en bedre spiss enn Elgin Baylor.
Folk husker ikke hvor god Elgin var. Han var ustoppelig.
Elgin var dr. J før dr. J. Han var Michael før Michael.
I Kamp Fem i 1962-sluttspillet, dro Baylor laget sitt,
og scoret 61 poeng, ny finalerekord.
Du har troen på at du kan klare det.
Alle de store spillerne hadde den selvtilliten.
Den avgjørende syvende kampen trakk fullt hus i Garden.
Den syvende kampen i 1962 mot Lakers blir alltid kalt Selvy-kampen.
Med fem sekunder igjen og stillingen 100-100,
var det Lakers som hadde ballen.
Selvy var den andre guarden med West.
Jeg vokter Selvy ved midtlinjen,
og Selvy piler unna meg inn i hjørnet.
Han scorer derfra ni av ti ganger.
Tre sekunder, to, Selvy skyter!
Det er bom, rebound… Overtid!
Og Bill Russell er på knærne på grunn av følelsene.
I overtiden klarte en utslitt Russell å score seks poeng
og gi Celtics en liten ledelse.
Nå, Baylor. Og feil på Frank Ramsey.
Han forlater kampen med 23 poeng. Gene Guarilia kommer inn.
Vi hadde en fyr, Gene Guarilia, som aldri kom på banen.
Fikk aldri spilt.
Red har ikke noe valg. Han setter inn Guarilia på Elgin.
Der er Baylor. Guarilia passer ham.
Baylor snur, skyter, bommer. Rebound Russell!
Baylor med Guarilia som vokter ham. Selvy prøver seg.
Rebound Sam Jones!
Fyren var så redd at han ikke kunne bevege seg.
Da Elgin fintet, reagerte han ikke. Han bare sto der.
Slo helt av Elgin.
Ut, bom. Rebound. Feil.
Feil på Baylor. Det var det for Elgin Baylor.
Stående applaus i Boston Garden for Elgin Baylor.
Russell går bort og tar en stor basketballspiller i hånden,
Elgin Baylor.
Med kampen under kontroll, dro Cousy ut tiden
med sin ikoniske høyrehåndsdribling.
Han drar ut tiden, klokken tikker,
og kampen er over!
På store Bill Russell, 30 poeng,
og 40, jeg gjentar, 40 rebounds.
En enorm basketballkamp.
I garderoben var det den tradisjonelle feiringen med øl.
Den femte ligatittelen for Russell,
og Celtics hadde blitt dynastiet.
DERES FEMTE TITTEL PÅ SEKS ÅR
På ett nivå, på 1960-tallet, lever Russell den amerikanske drømmen.
Et hjem i forstedene,
han har tre små barn, en kjærlig kone,
han har en god jobb, han har en fin bil.
Alt som fulgte med et liv i generell velstand.
Bill og Rose følte seg mer hjemme i den hvite forstaden Reading,
og Reading var med rette stolt av sin mest berømte borger.
Våren 1963 arrangerte byen en bankett for Russell-familien
for å vise sin takknemlighet.
La det bli kjent at det årlige bymøtet i mars 1963
vedtar at en dag skal bli betegnet som Bill Russell-Dagen.
Bill, vi hedrer deg og Rose og familien din i kveld
her i Reading for det du er, ikke bare som en basketballspiller,
men som sportsmann, som idrettsutøver, som far, som familiemann…
Som en livslang innbygger i denne byen,
liker jeg å tro at en av dens enestående egenskaper
er naboskap…
Mrs. Russell, det har vært en enorm glede,
og jeg anser det som en ære…
En ære for sin rase, menneskeheten.
…og bryte brød med både deg og Mrs. Russell.
Og nå er det din tur å si noen ord.
Takk skal du ha.
Ja, jeg er nervøs igjen i kveld. Jeg er veldig nervøs.
Jeg møter heller Chamberlain ti ganger enn å gjøre dette én gang.
Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne.
Men jeg må oppriktig si
at det er litt for mye for meg
å se så mange herlige folk her i kveld.
Det får meg til å føle at livet mitt ikke har vært bortkastet.
Jeg trodde ærlig talt ikke at noen merket at jeg var her engang.
Og dette er noe jeg alltid vil huske,
og jeg håper bare at jeg kan leve et liv
som vil få dere til å alltid føle slik for meg.
Og jeg setter stor pris på det. Takk.
Russell ble rørt.
"Jeg blir endelig ønsket velkommen i hjembyen min."
Han finner ut: "Vi slår røtter i Reading.
Huset har blitt for lite, på tide å finne et nytt hjem i Readiing."
Han ser på de flottere husene på vestsiden.
Under en måned senere
gikk det rykter om at jeg ville kjøpe hus i en annen del av byen.
Og naboene protesterte vilt.
Som idrettsutøver, selv som kjendis,
er du en fin fyr å ha i byen, så lenge du ikke er i nærheten av meg.
Min kone Rose kom gråtende hjem
etter å ha sett beboerne signere et opprop mot salget.
"Vi bør nok glemme det huset," sa Rose til meg.
"De vil ikke ha oss her."
"Jeg har kjøpt det huset, jeg betaler huslånet.
Jeg blåser i hva andre synes," sa jeg.
"Hva med barna våre? Hvem skal leke med dem?
Hva vil våre hvite naboer si til dem?", sa Rose.
"Jeg tenker på barna våre.
Jeg kunne ikke se dem i øynene om jeg godtok slik oppførsel."
Jeg ville ikke la noen fortelle meg hvor jeg kan bo.
Selv om Russell vinner titler, og blir stadig mer kjent,
vet han at titlene ikke vil beskytte ham mot rasisme.
Jeg hadde reagert på hvite kulturelle skjevheter hele livet.
Det var overalt.
Det er en helt ny livsstil.
I biblioteker, på TV-programmer, i folks ansikter.
Vi har gode sjanser til å lykkes.
Du føler deg like bra som du ser ut.
Blir ikke populær med mindre du kan kle deg.
Og det er det fine med det.
Det var få ting hvite kunne gjøre
uten å vise fordommer som var krenkende for meg.
Jeg brukte mye tid på å bekjempe skjevheter i alle former.
Jeg var alltid i forsvar, akkurat som i basketball.
Jeg verket etter å gå i angrep.
Utviklingen Russell gjennomgikk er typisk for mange ambisiøse svarte mennesker
som hadde jobbet hardt, og så måtte tenke:
"Jeg burde bruke plattformen min til å protestere mot det som skjer."
"Er det mer jeg burde si om dette enn at jeg oppnår noe?"
Dette er starten på et fullskala angrep
på systemet med segregering og diskriminering.
I 1963, da borgerrettighetsbevegelsen skjøt fart
engasjerte Russell seg sterkere i kampen.
Det er et stort møte, og Russell leder an en marsj
fra Roxbury, et svart nabolag, til Boston Common.
Noen måneder senere ble the Mall i Washington
åsted for den største marsjen i landets historie.
MARSJ TIL WASHINGTON FOR JOBBER OG FRIHET
De kom med hvite sympatisører fra alle himmelretninger.
Deres hovedmål er fulle borgerrettigheter.
Det blir verken hvile eller ro i Amerika
før svarte har fått sine borgerrettigheter.
Under Washington-marsjen bodde jeg på samme hotell
som pastor Martin Luther King.
Vi møttes i lobbyen og hadde en kort samtale.
Han inviterte meg på scenen da han holdt den store talen.
Og jeg takket pent nei.
Og grunnen til at jeg takket nei, var at de hadde jobbet i et par år
for å få til dette, og jeg hadde ikke gjort noe.
Og det ville ikke vært riktig av meg å gå på scenen
og si: "Hør her, dette har vi utrettet."
Så jeg satt på første rad.
Vi husker det som en piknik, men da skremte det folk.
De hadde fallskjermjegere som omringet byen.
De lagret plasma, de trodde det ville bli et blodbad.
Det krevde mot å gå til Washington-marsjen.
Jeg tror at på den tiden da Russell spilte basketball,
var verden i en annen type kaos.
Det var ikke "miste jobben", det var ikke "mist karrieren",
det var "miste livet".
Jeg har fått trusseltelefoner, folk som ringer meg
og sier de skal drepe meg, de skal sprenge huset mitt.
Jeg sa: "Når min tid er inne, så er jeg klar."
CBS NYHETER - EN MYRDET MANNS TESTAMENTE
Medgar Evers hadde viet ni år av sitt liv til kampen mot rasisme.
Nå er han død i kamp.
Den 37 år gamle veteranen fra andre verdenskrig,
er nå en martyr i de svartes kamp for å ende segregeringen.
Da Medgar Evers ble skutt,
hadde vi en minnestund for ham på Boston Common.
Jeg satt ved siden av hans bror Charlie,
og sa: "Her er nummeret mitt om det er noe jeg kan gjøre."
Han ringer meg neste sommer og sier: "Vi har fått en moralsk trøkk.
Kan du gjøre noen basketballklinikker i Jackson, Mississippi,
for å vise at noen utenfra bryr seg?"
JACKSON, MISSISSIPPI
Mississippi i 1964, her snakker vi fortsatt om blodsutgytelse.
Det var helt forferdelig.
Hvis Det hvite borgerrådet, Ku Klux Klan,
og… en gruppe for bevaring av den hvite rase,
jeg husker ikke helt navnet på den, de ville ikke ta del i dette.
Og hvis de får det som de vil…
De sa at de ikke har noe imot å drepe noen folk.
Charlie sa til meg: "Vi skal ikke la noe skje med deg."
Jeg sa bare: "Ok."
Han hadde meddelt lagmedlemmene
at han skulle dra ned til Mississippi.
Noen sa: "Det er et ganske farlig sted."
Cousy eller Sharman eller noen sa:
"Det går bra, Bill, bare hold lav profil."
Her har vi en fyr som nettopp har vunnet en NBA-tittel,
mest verdifulle spiller, 218 cm, svart, med bukkeskjegg,
som drar til Mississippi under Frihetens sommer, og holde lav profil?
Han sa: "Da visste jeg at jeg var i trøbbel."
Mr. Russell, hva bringer deg til Mississippi?
Mr. Evers her ba meg komme ned for noen dager siden,
og jeg har kjent ham lenge, så det gjorde jeg gladelig.
Jeg har fulgt med på det som har skjedd her,
og dette er en del av livet mitt.
En av grunnene til å komme er å holde basketballklinikker.
Tror du ditt nærvær vil hjelpe med å bremse urolighetene?
Jeg håper det. Jeg håper ikke å gjøre ting verre.
Tror du at du kan få hvite barn til å spille basketball med svarte?
Jeg tror det. Hvorfor ikke?
Mine barn leker med hvite barn.
-Ennå har ingen blitt skadd. -Ikke ennå.
-Hyggelig å treffe deg. -Takk.
Russell gjennomførte klinikkene sine i Jackson
til tross for drapstrusler.
Siden det var for farlig å reise utenfor byen,
ble Russell tvunget til å avkorte Mississippi-turen.
Likevel hadde han gått inn i løvens hule
og tatt et offentlig standpunkt mot raseterror.
Dagens borgerrettighetsbevegelse har stagnert.
Vi overser alle det faktum at det er vårt ansvar
å omgjøre innen et par år det som tok tre århundrer å skape.
Vi må endre hele tankegangen,
og vi har bare to eller tre år på oss til å oppnå det målet.
Det må være mer forståelse for dem som kjemper kampen.
Det er folket,
de hvite og de svarte, som bor på slagmarken
dag etter dag og natt etter natt, som er de ekte krigerne.
Menneskerettigheter er like kompliserte som andre politiske problemer.
Det eneste vi alle kan være enige om,
er at problemet må løses.
Midt i Amerikas kulturelle kaos sto Celtics ovenfor et enormt skifte.
Bob Cousy, Parkettens Houdini,
lagets kaptein og mest populære spiller,
var klar for sin siste sesong.
FARVEL TIL BOB COUSY
Det året Cousy skulle gi seg, sa han til oss: "Dette er mitt siste år."
Vi ville sørge for at det ble et tittelår.
Sesongen 1962-63 var en feiring av Bob Cousy,
med hyllest i enhver by Celtics spilte i.
Det var skilt over hele Garden,
"Vi elsker deg, Cousy." "Du vil bli savnet, Cous."
Vi håpet at Cousy kunne avslutte som en vinner.
Jeg ville kanskje ha tittelen like mye som første gang.
Laget gjorde alt den sesongen for å gi Cousy en ligatittel til.
De kom til finalene,
der en velkjent og sint fiende ventet dem.
Celtics kjører på for å få en enestående
femte ligatittel på rad.
Celtics klarte ikke å innkassere tittelen i Boston.
Nå tok de med seg en 3-2-ledelse til Los Angeles for Kamp Seks.
Det var bare dramatisk grunnet omstendighetene,
mitt siste år, slutten på en karriere, tittelen sto på spill.
Hvis Cousy var nervøs for den siste kampen i karrieren,
så spilte han ikke slik.
Cousy slår den til Russell.
Lang pasning til Sanders. Se på det spillet!
Cousy spilte en sterk førsteomgang,
og ledet Celtics til en solid ledelse.
Der var første omgang over med stillingen…
Celtics-maskinen, perfeksjonert av Cousy og Russell
de siste sju årene, fungerte problemfritt.
Krebs vokter Russell, og Baylor…
Så, tidlig i fjerde omgang med Boston i ledelsen 92-83,
gikk Cousy i bakken.
Cousy er skadet!
Han kom fra den ene siden til den andre. Han har visst skadet venstre ankel.
Dette kan være et knusende slag for Boston Celtics.
Første gang jeg ble alvorlig skadet på 13 år.
Jeg ville avslutte, om mulig, på gulvet.
Det ser ut til å være en alvorlig skade,
måten han går på…
Vi innså alle at uten Cousy ville vi få problemer.
West ned i midten og scorer!
Russell vokter Baylor, men Baylor klarte det!
Uten Bob Cousy begynte vi å miste rytmen,
og vi ble slaktet.
Vi visste at vi spilte mot et bedre lag,
men vi trodde vi skulle vinne. Vi hadde en mulighet.
Red Auerbach går rastløst på sidelinjen.
Med bare fire minutter igjen, hadde Celtics kun ett poengs ledelse
da det utrolige skjedde.
Bob Cousy kommer tilbake!
Buddy LeRoux, vår berømte trener,
iset det ned til et punkt der jeg følte at jeg kunne
gå ut på banen igjen og fullføre.
Et nyoppildnet Celtics befestet ledelsen.
Og i kampens siste sekunder var ballen i Cousys hender.
Ett sekund igjen.
Cousy kaster den høyt opp i lufta,
og Boston Celtics er mestere!
Der er kampen over.
LAKERS 109 - CELTICS 112
Deres sjette ligatittel på sju sesonger.
Jeg har vært veldig heldig i mine 13 år,
og Gud oppfylte mitt siste ønske.
For en måte å avslutte på. Herregud!
Jeg elsker det, fantastisk.
Jeg har alltid sett på Cousy som en nesten perfekt lagkamerat.
Når du gir Russ en klem,
vil du dele gleden med noen som står deg nær.
Jeg må bare si at hvis jeg skulle gjort det igjen,
kan jeg ikke se for meg å spille et annet sted enn Boston.
Jeg har ofte blitt spurt i år
om hva jeg vil savne mest når jeg ikke lenger spiller.
Da Cous la opp, og holdt sin tale og stemmen brast,
og så begynner alle å gråte…
Vi elsker deg, Cous!
Noen ropte: "Vi elsker deg, Cous."
Det var et stort øyeblikk.
Jeg sa til Red som sto ved siden av meg:
"Jeg vil ikke gjennom det der."
Vi var spesielle venner, men begrensede, og jeg hadde for mye respekt for ham
til å bli dratt inn i sjalusien som andre prøvde å lage mellom oss.
Men jeg kan ikke si at jeg noen gang var nær Cousy.
Det er for mye konkurransepress
i proffidrett til å dele dine håp og frykter
med noen i samme bransje.
For Russell begynte frykten å veie tyngre enn håpet.
Han var frustrert over manglende fremdrift i borgerrettighetene,
og undret seg på om spillet hadde noen verdi.
Jeg ble hele tiden konfrontert med det uendelige søket
som alle svarte menn må gjennomgå for sin maskulinitet.
Men jeg var ligamester.
Trykket fortsatte.
Kampene måtte spilles.
Motstanderne måtte møtes.
En fyr kommer bort meg i Boston og sier:
"Hva skal dere gjøre nå uten Cousy som bærer dere?"
Så jeg sa: "Vel…
det vil bli vanskelig, vi må gjøre en justering.
Men gjør deg selv en tjeneste
og ring Boston Globe eller WBZ,
og finn ut hvem som var mest verdifulle spiller i ligaen de siste tre årene."
Tekst: Geir Amundsen