‎Dacă nu ar fi câștigat Bill Russell ‎toate acele campionatele,
‎ar mai fi vorbit cineva ‎despre Boston Celtics? Nu.
‎Glumești? Nici nu se pune problema.
‎A fost cel mai mare și cel mai dominant
‎învingător din istoria baschetului.
‎Și știi ce are pe mâini? ‎Mai multe inele decât degete.
‎Unsprezece inele. E… ‎Cine mai e la înălțimea asta?
‎Nu mai vedem noi un asemenea învingător.
‎Putea să-l bată pe Dumnezeu. ‎El e Big Bang.
‎A câștigat 11 campionate, ‎două ca jucător-antrenor.
‎De cinci ori a fost ales ‎cel mai valoros jucător din NBA.
‎Moștenirea lui Bill Russell, ‎pionierul jocului.
‎A creat cea mai grozavă dominație sportivă ‎americană care a existat vreodată.
‎Când se gândesc la Bill Russell, ‎toți cei din ligă se gândesc la victorie.
‎Putea câștiga fără să înscrie. ‎Nimeni altcineva nu putea face asta.
‎E cel mai deștept jucător ‎care a intrat vreodată pe teren.
‎Bill a terorizat pe oricine a încercat ‎să vină sub panou și să arunce.
‎Din cauza lui Russell nu-mi place verdele, ‎nuanța supă de scoici de la Celtics,
‎nu-mi place nimic din ce ține de Boston.
‎Fiecare echipă și fiecare jucător din ligă ‎a încercat să încheie dominația.
‎Doar unul s-a apropiat.
‎A fost un duel grozav, ‎o încleștare măreață.
‎Erau două bestii legendare, ‎ca titanii care luptau pentru inel.
‎Au fost bătălii de poveste ‎și asta voiam să vedem.
‎Chamberlain e deasupra lui, ‎domină fiecare jucător
‎pe care-l întâlnește, oriunde.
‎Dar nu avea cifrele care contează, ‎și anume campionatele câștigate.
‎Cei care primesc medalia libertății ‎anul ăsta arată ce e mai bun în noi
‎și cine aspirăm să fim.
‎Mai mult decât orice sportiv ‎din epoca lui,
‎Bill Russell a definit ‎cuvântul „câștigător”.
‎Bill Russell, omul, e cineva care a apărat
‎drepturile și demnitatea ‎tuturor oamenilor.
‎A mărșăluit cu King.
‎A fost alături de Ali.
‎A făcut posibil ‎succesul multora care au urmat.
‎Un lucru bun la lideri e că dau exemplu.
‎A schimbat multe reguli ‎și a trecut de multe bariere.
‎Bill se lupta pentru ceva mult mai mare,
‎a vrut să fie într-un teren ‎în care că joace cu șanse egale
‎în fața Americii albe.
‎BILL RUSSELL - LEGENDA
‎31 IULIE 2022
‎Azi s-a anunțat
‎că legenda baschetului ‎de la Boston Celtics, Bill Russell,
‎a murit la 88 de ani.
‎Dar în seara asta ‎e amintit ca sportiv și activist.
‎Acțiunile lui Bill pe teren ‎și în afara lui, întreaga viață,
‎au format generații de jucători
‎și suntem mereu recunoscători.
‎Suntem la statuia dezvelită în 2013.
‎Oamenii au trecut pe aici azi, ‎au spus povești,
‎ajutând la conturarea ‎impactului lui Russell.
‎BILL RUSSELL - 10.000 DE PUNCTE ‎12 DECEMBRIE 1964
‎Când a murit Bill, nu mi-a venit să cred.
‎Dar apoi m-am gândit ‎la lucrurile mărețe făcute în viața lui
‎și la contribuțiile aduse omenirii.
‎Despre asta a fost vorba.
‎Cu șapte luni înainte să moară,
‎Russell a scos la licitație ‎colecția lui de suvenire.
‎Toate fac parte ‎din colecția bătrânului de 87 de ani,
‎inclusiv inele de campion, ‎trofee MVP și maiouri purtate.
‎O parte din încasări merg la entitatea ‎caritabilă a lui Russell, MENTOR,
‎o organizație dedicată ‎angajamentului său de o viață
‎pentru a asigura oportunități ‎tuturor tinerilor.
‎Aș vrea o parte din colecție. ‎A fost grozav cu mine în toți acești ani.
‎E un…
‎Ce a făcut el pentru drepturile civile ‎în țara asta e de neegalat.
‎CINCI CELTICS REFUZĂ SĂ JOACE ‎DUPĂ INTERDICȚIE
‎Să ai toate cele 11 inele ale lui… ‎Nu mă bate nimeni la licitația aia.
‎Probabil o să vreau ‎un manuscris al cărții lui, totuși…
‎STEPHEN CURRY ‎PATRU TITLURI NBA
‎…o versiune originală a ‎Second Wind.
‎Și aia ar fi ceva deosebit.
‎Cumpărător online, 950.000.
‎A treia strigare, ultima.
‎Vândut, 950.000, cumpărător online.
‎BINE AȚI VENIT LA BOSTON
‎Un meci începe și se termină cu un ceas.
‎EXTRAS DIN MEMORIILE DIN 1979
‎La fel și cariera în baschet.
‎În afara jocurilor, nu găsești prea des ‎puncte de referință
‎care să-ți spună unde încep ‎și se termină evenimentele.
‎De obicei, depinde de punctul de pornire
‎și de perspectiva ta.
‎BINE AȚI VENIT LA BOSTON
‎În decembrie 1956,
‎Bill și Rose Russell au aterizat ‎pe aeroportul Logan din Boston.
‎Erau căsătoriți ‎de mai puțin de două săptămâni.
‎Când am venit la Celtics, ‎nu mai fusesem în Boston
‎niciodată, până când am ajuns ‎să semnez cu ei.
‎Bill a fost campion național la facultate ‎și a câștigat medalia de aur olimpică.
‎Fanii Celtics sperau că Bill ar putea ‎să aducă un campionat în orașul lor.
‎Aveam 22 de ani ‎și nu începusem să mă bărbieresc,
‎așa că aveam un pic de cioc, ‎cum îi spuneam.
‎Primul lucru pe care l-au întrebat ‎la prima conferință de presă:
‎„Când îți razi barba?”
‎Nu mă gândisem la asta. ‎Am zis: „Să vă zic ceva…”
‎„După ce Celtics ‎câștigă primul campionat, mă rad.”
‎„PRIMA TREABĂ A LUI RUSSEL: ‎SĂ CÂȘTIGE ÎNCREDEA CELTICS!” - AUERBACH
‎Oamenii credeau că, după Olimpiadă, ‎o să fie în formă, dar nu era.
‎A zis: „Habar n-aveam că baschetul ‎la profesioniști e așa. E foarte dur.”
‎Am ratat prima treime a sezonului ‎și eram ieșit din formă.
‎Trecuse o lună ‎de când nu mai atinsesem o minge.
‎Am intrat în ligă ‎fără prea multă încredere ca aruncător.
‎Detractorii mei au spus ‎că n-o să reușesc la profesioniști,
‎fiindcă arunc prost ‎de la mai mult de un metru.
‎Așa că, normal, ‎am vrut să stau deoparte și să arunc.
‎Le ratam aproape pe toate, desigur. ‎Când o făceam, oamenii dădeau din cap
‎și ziceau: „Vedeți? Nu poate să joace.”
‎RUSSELL SE TEME CĂ O SĂ DEZAMĂGEASCĂ FANII
‎Presa se îndoiește ‎de valoarea lui Russell pentru echipă,
‎comparând performanța lui ‎cu a altui boboc,
‎cel mai bun marcator ‎de la Holy Cross, Tommy Heinsohn.
‎Presa nu știa ce e cu Russell.
‎Oamenii n-au crezut ‎că Russell o să conteze în NBA.
‎Rata aruncări simple. ‎Era atât de slab în atac,
‎încât nu-ți puteai imagina ‎ce poate aduce Russell la un club.
‎RUSSELL NU REUȘEȘTE SĂ AJUTE CELTICS
‎Russell nu avea răgaz ‎la meciurile în deplasare.
‎Sala era plină la Kiel Auditorium ‎în acea seară din decembrie 1956.
‎S-a aruncat mingea, ‎eu și Bob Pettit de la Hawks am sărit.
‎EXTRAS DIN MEMORIILE DIN 1965
‎„Cioară!” „Cară-te în Africa, babuinule!”
‎„Ai grijă, Pettit, ‎o să te umpli de ciocolată.”
‎Era clar la cine țipau fanii.
‎Eram singurul sportiv de culoare ‎de pe teren.
‎După vreo cinci meciuri, ‎mă îndoiam serios de abilitățile mele.
‎Și am venit acasă și i-am spus lui Rose: ‎„Ar fi bine să avem bagajele pregătite,
‎n-o să stăm mult aici.”
‎Russell s-a mutat în Boston ‎din zona San Francisco.
‎A urmat liceul în West Oakland
‎și Universitatea din San Francisco,
‎singura facultate care i-a oferit ‎o bursă pentru baschet.
‎Pentru cei din West Oakland, ‎San Francisco era un ținut exotic.
‎Podul Bay se întindea ‎într-un spațiu cultural atât de vast,
‎încât între cele două părți era ‎o barieră lingvistică.
‎Glumeam că n-am știut ‎că „mamă” poate să nu fie înjurătură
‎până când am ajuns în San Francisco.
‎Dintr-odată, m-am trezit ‎într-o mare de albi.
‎Am intrat în sala de recreere. ‎Unul dintre boboci a spus:
‎„Hei, băiete, cum te cheamă?”
‎Am zis: „William Russell.” ‎A zis: „Îți dau o poreclă.”
‎Am zis: „Dacă faci asta, te bat măr!”
‎Când m-am dus la USF, ‎erau cinci studenți de culoare.
‎Atât!
‎Iar colegul meu de cameră era ‎un tip pe nume K.C. Jones.
‎Bill și K.C. s-au apropiat la baschet
‎și s-au ajutat reciproc ‎în afara terenului.
‎Noi doi nu prea aveam ‎ce purta în facultate.
‎Câștigam 30 de dolari pe lună.
‎Pentru cositul ierbii sau altceva. ‎Iar Russell nu avea nimic.
‎Foloseam… Purtam lenjeria celuilalt.
‎Era singurul lucru ‎care ne venea amândurora.
‎Russell a decis să-și testeze abilitățile ‎într-un alt sport.
‎În timpul verii, ‎m-am hotărât să ies pe pistă.
‎De fapt, am avut un motiv dublu.
‎Doar cei din echipele universitare ‎primeau jachetă cu nasturi.
‎Aveam nevoie de una.
‎Al doilea motiv a fost ‎acela că îmi place să alerg și să sar.
‎A ieșit pe pistă ca să se distreze…
‎VOCEA LUI ARAM GOUDSOUZIAN, BIOGRAF
‎…a început la înălțime. ‎Cu un stil ciudat,
‎sărea cu fața în jos peste ștachetă.
‎A făcut-o altfel decât ceilalți.
‎Se dădea înapoi 50 de metri, ‎pornea încet, lua viteză,
‎prindea 160 km/h și sărea.
‎S-a trezit sărind 2,04, 2,07.
‎A fost săritor de talie mondială ‎de la bun început.
‎Când a încercat ‎să aducă talentul de săritor
‎pe terenul de baschet, ‎antrenorii lui nu au acceptat.
‎Jucam la Cal-Berkeley, centrul lor ‎era în echipa ideală All-American.
‎I-am blocat primele cinci aruncări.
‎Nimeni de acolo nu mai văzuse așa ceva.
‎Așa că au cerut time-out, ‎am venit în grup
‎și antrenorul a zis: ‎„Nu poți juca așa în apărare.”
‎„Un apărător bun ‎se poziționează, nu sare.”
‎„Sari să blochezi aruncări.” ‎Nu pot să joc așa.
‎Așa că m-am întors și am încercat,
‎iar tipul a înscris de trei ori la rând.
‎Așa că am revenit la stilul meu.
‎Russell, de 2,08 m, ‎își croiește drum astfel.
‎Bill Russell a inventat ‎baschetul defensiv modern.
‎A schimbat jocul dintr-unul orizontal…
‎BOB RYAN ‎CRONICAR SPORTIV, BOSTON GLOBE
‎…jucat de albi care nu prea săreau ‎în jocul pe care îl știm azi.
‎Ce făcea Bill, și vezi multe pe casetă…
‎Nu o respingea în afară, ‎ca să-l facă de râs pe adversar.
‎Ținea mingea în joc, ‎era o șansă de contraatac.
‎Atacatorii sunt în față, ‎apărarea e în spate.
‎Dacă putea pune mâna pe ea, un coleg
‎ajungea la minge mai repede. ‎Asta le oferea contraatacuri.
‎Capacitatea lui de anticipare ‎era incredibilă.
‎Ieșea să blocheze
‎și fie bloca aruncarea,
‎fie te făcea să arunci aiurea
‎sau descentrat, fără țintă.
‎Jocul defensiv al lui Russell ‎i-a făcut pe USF Dons imbatabili..
‎Aruncă! Frate, e bine!
‎Dons recuperează.
‎Cu Bill Russell ‎Dons a câștigat 55 de meciuri la rând
‎și două campionate NCAA consecutive.
‎Bill Russell e citat ca MVP.
‎Să-l urmăresc cum joacă
‎și cum intimidează ‎echipe întregi în facultate
‎a fost ceva special.
‎El a fost singurul motiv ‎pentru care echipa a câștigat.
‎Dar premiile și lucrurile ‎care ar fi trebuit să ajungă la el
‎n-au ajuns.
‎În primul an de facultate am avut ‎20 de puncte și 20 de recuperări pe meci.
‎Blocam cel puțin 15 aruncări pe meci.
‎Am fost MVP în finala campionatului.
‎M-am dus acasă, ‎la banchetul din nordul Californiei,
‎și au ales un alt jucător ‎ca jucător al anului.
‎După mine, ‎singura lui calificare era părul blond.
‎Știau ce controversată e alegerea.
‎I-au spus antrenorului să-mi spună: ‎„Ridică-te și spune ceva de genul
‎«Felicitări pentru puști, ‎sper să câștig eu la anul».”
‎Am zis: „Nu fac asta.”
‎Câștigarea campionatului național ‎doi ani la rând a fost ceva fenomenal.
‎Dar cred că oamenilor nu le plăcea
‎că erau trei Negri ‎în formația de start de la San Francisco.
‎Mergeau în deplasare și nu aveau voie
‎să se cazeze la hoteluri ‎și să mănânce în restaurante.
‎De fapt, am plecat de la hotel
‎și m-am dus la un restaurant de pe stradă.
‎Am zis: „Vreau ceva de mâncare.”
‎A zis că îmi poate da, ‎dar trebuie să mănânc la bucătărie.
‎Așa că am refuzat, ‎m-am întors la hotel și m-am culcat.
‎În 1955, au avut loc două evenimente ‎care m-au marcat pe viață.
‎Un băiat de 14 ani pe nume Emmett Till ‎a fost ucis de doi bărbați albi
‎pentru un presupus afront adus unei albe.
‎Mama lui a insistat ‎ca sicriul să fie deschis la înmormântare,
‎pentru ca lumea să vadă ‎sălbăticia cu care a fost ucis fiul ei.
‎În același an, Rosa Parks, ‎o cusătoreasă de culoare,
‎a fost arestată pentru că a refuzat ‎să cedeze locul unui călător alb
‎într-un autobuz ‎din Montgomery, Alabama.
‎A venit vremea să nu mai suport.
‎Mă săturasem, ăsta era sfârșitul.
‎Să fii adolescent Negru în anii '50…
‎În acele vremuri ‎trebuie să fi fost foarte greu.
‎Și totuși,
‎lași totul deoparte
‎și intri în teren ‎pentru a juca la un nivel foarte înalt.
‎Am decis că o să fiu ‎un jucător de baschet grozav.
‎Totul în mine ‎s-a revărsat în acea decizie.
‎Furia și mirarea s-au unit ‎cu un singur scop.
‎Bill Russell a crescut în sud, ‎cu legile Jim Crow.
‎Era un copil în anii '30, ‎în Monroe, Louisiana.
‎Tiparele din sudul cu legile Jim Crow ‎nu acordau drepturi Negrilor.
‎CAMERĂ DE AȘTEPTARE PENTRU COLORAȚI
‎Nu aveau dreptul la vot, ‎spațiile erau separate,
‎existau violențe, inclusiv linșaje.
‎Jim Crow încerca întruna să se asigure
‎că afro-americanii sunt ‎cetățeni de mâna a doua.
‎Știam că locuiesc ‎într-un loc cu segregare totală.
‎Mă gândesc la viața mea, ‎mai ales când eram tânăr,
‎ca la o viață foarte protejată.
‎Ai mei au avut grijă ‎să mă țină departe de primejdii.
‎Tata a cunoscut direct sclavia.
‎Doar la o generație distanță.
‎Cei din familia lui au fost sclavi.
‎Sclavia e forma supremă ‎de lipsă de respect,
‎și tata s-a asigurat ‎că nu va fi tratat niciodată
‎ca un sclav, în nicio privință.
‎Unul dintre lucrurile vitale pentru el
‎era o viață demnă,
‎astfel încât copiii să fie mândri de el.
‎Tata lucra în fabrică ‎și a cerut o mărire de salariu.
‎Șeful a zis: „Nu se poate, Charlie.”
‎„Dacă-ți acord o mărire, ‎o să câștigi cât albii,
‎și nu vă pot plăti pe voi ‎la fel de mult ca pe albi.”
‎Și a folosit cuvântul cu „N” ‎pentru tatăl meu.
‎De parcă era… nimic.
‎Tata era acasă în acea seară,
‎vorbea cu voce tare, spunea:
‎„Trebuie să plec de aici, ‎pentru că, dacă rămân,
‎ori îl omor pe unul dintre ei, ‎ori mă omoară unul pe mine.”
‎Am plecat când eu aveam nouă ani.
‎Ne-am mutat în California.
‎Nu uita, un puști de nouă ani.
‎Cea mai mare aventură ‎pe care și-o putea imagina.
‎Urcarea în tren.
‎Să pleci undeva ‎unde habar n-ai cum o să fie.
‎Ideea mutării ‎a fost un șoc pentru mine și fratele meu.
‎Nu prea călătoriserăm.
‎Am stat lângă mama, ‎în secțiunea celor de culoare,
‎până la St. Louis.
‎Apoi, pentru prima dată în viață,
‎puteam să stăm oriunde.
‎Mutarea familiei Russell ‎a făcut parte din Marea Migrație
‎a americanilor de culoare ‎care fugeau de legile lui Jim Crow
‎pentru a căuta oportunități mai bune ‎în Al Doilea Război Mondial.
‎Bill vorbește despre sosirea în California ‎ca imigranți,
‎pentru că veneau din altă țară
‎și erau nevoiți să învețe ‎obiceiurile acestei noi țări.
‎unde puteai să bei din aceeași fântână,
‎puteai să stai oriunde voiai în autobuz.
‎Tata și mama lucrau la șantierul naval.
‎Școlile erau integrate ‎și asta a fost o schimbare reală.
‎N-am văzut niciodată o minge de baschet ‎și nici nu știam că există.
‎Copiii au luat de undeva ‎un panou cu inel,
‎nu știu de unde. Sigur nu l-au cumpărat.
‎Și jucau baschet.
‎M-am alăturat. Nu eram deloc bun.
‎Când Bill a ajuns în Oakland, ‎mama lui l-a dus pe lângă o clădire.
‎Bill a spus că arăta ciudat.
‎I-a zis: „O să petrei mult timp aici.”
‎Bill a zis: „Despre ce vorbești?” ‎Ea îi arăta spre bibliotecă.
‎Nu avuseseră niciodată ‎acces la o bibliotecă în Louisiana.
‎Negrii nu trebuia să citească.
‎Mergeam la bibliotecă și citeam. ‎Și citeam o carte de istorie.
‎Și într-un pasaj scria:
‎„Sclavii o duceau mult mai bine în America ‎decât ca oameni liberi
‎acolo de unde veniseră.”
‎Și mi s-a părut uluitor.
‎Aveam zece ani și am zis: „Nu se poate.”
‎Fiindcă fiecare om de pe planetă ‎vrea să fie liber.
‎Aveam propria lume intimă ‎și cel mai de preț bun al meu
‎era abonamentul ‎la Biblioteca Publică Oakland.
‎Mergeam aproape zilnic.
‎Luam reproduceri ale unor tablouri ‎și le duceam acasă.
‎Printuri după Da Vinci și Michelangelo.
‎Acele tablouri mă fermecau.
‎Mă uitam la un Michelangelo ore întregi, ‎încercând să memorez fiecare detaliu.
‎Au trecut săptămâni înainte să am ‎satisfacția că pot să închid ochii
‎și să recreez orice semăna ‎cu ce am văzut în reproducere.
‎Apoi m-am pregătit pentru un test crucial,
‎desenarea tabloului din memorie.
‎Rezultatul m-a frustrat întotdeauna.
‎Tocmai începea școala ‎în toamna anului 1946,
‎când am venit acasă ‎și am aflat că mama e la spital.
‎Era vorba de gripă, ‎au zis ei, nimic serios.
‎Timp de două săptămâni, ‎când mergeam s-o vizităm, ea râdea
‎și spunea ‎cum i-a băgat în ceață pe doctori.
‎După o vizită, ‎dl Charlie ne-a trezit din somn
‎și a zis: „Mama ta a murit astă-seară.”
‎Aveam 12 ani și ea nu mai era.
‎SOȚIA IUBITĂ A LUI CHARLIE RUSSELL ‎A PLECAT, DAR NU E UITATĂ
‎Când a murit mama lui, pe vremea aia…
‎era firesc ca mătușile lor
‎să ia copiii și să-i crească.
‎Tatăl lui a spus: „Nu, îi iau cu mine.”
‎JEANNINE RUSSELL ‎VĂDUVA LUI BILL RUSSELL
‎„I-am promis mamei lor.” Și apoi,
‎nu voia să lase pe nimeni ‎să-i crească copiii.
‎Dar pentru Bill a fost o perioadă grea.
‎Nu mai eram aceeași persoană. ‎Am devenit singuratic și introvertit.
‎Aveam îndoieli serioase
‎că pot deveni ceva fără mama.
‎Toți ce-i pe care i-am întâlnit ‎au simțit că e ceva în neregulă cu mine.
‎Mai rău e că eram de acord cu ei.
‎Eram neîndemânatic la toate.
‎Când am ajuns la liceu, ‎aveam „liga de dirigenție”,
‎unde fiecare clasă ‎juca 15 minute la prânz,
‎și am fost rezervă în echipă.
‎Nu cred că știa cineva ‎ce fel de jucător o să fie.
‎Nu cred că știa nici el ‎ce jucător o să fie.
‎Era binecuvântat cu calități fizice ‎pe care nu înțelegea că le are
‎și nu știa să le folosească.
‎Am fost scos din echipa liceului ‎într-a XI-a.
‎Antrenorul, care îmi fusese diriginte
‎în primii ani de liceu, ‎a zis: „Mă bucur că te-au scos,
‎pentru că azi poți să vii ‎la echipa universității.”
‎Antrenorul George Powles a văzut că jocul ‎lui Bill promite, chiar înaintea lui Bill.
‎Îmi amintesc că i-am spus lui Bill
‎să joace cât de mult poate ‎în timpul verii,
‎pentru că în sezonul următor ‎avea să fie centru titular,
‎începând din octombrie.
‎A zis: „Poate joc la clubul băieților.”
‎CLUBUL BĂIEȚILOR OAKLAND
‎I-am dat un dolar de argint
‎și a fost cel mai bine cheltuit dolar ‎de către un tip,
‎fiindcă a intrat în clubul băieților ‎peste vară, cu un dolar,
‎și a jucat baschet tot timpul.
‎Jocul a devenit serios ‎în ultimul an de liceu.
‎Pe la jumătatea sezonului, ‎am început să observ lucruri.
‎Brusc, am știut ‎că pot face pe terenul de baschet
‎ceea ce nu putusem să fac cu tablourile.
‎Stăteam cu ochii închiși, ‎derulând faze în minte.
‎Eram în propriul laborator de baschet,
‎făceam scheme pentru mine.
‎Blocam multe aruncări.
‎Mi-a făcut plăcere să realizez ‎câteva dintre modelele inventate.
‎Uneori, îmi ieșea din prima.
‎Pentru mine era ca și cum ‎puteam să-l pun pe Michelangelo pe pânză.
‎Îmi spuneam: „Am prins-o!”
‎E un concept grozav‎, ‎pentru că putea vedea o fază o dată
‎și o derula în minte iar și iar
‎înainte să o încerce
‎și îi ieșea firesc ‎fără să se străduiască prea mult.
‎Russell a transformat schemele defensive ‎în modele pentru campionatul universitar,
‎apoi le-a dus pe scena mondială
‎la echipa olimpică masculină în 1956.
‎Aici toți sunt din echipa All-American.
‎Un sezon neînvins ‎și e ales în echipa olimpică.
‎Aștepți excursia olimpică?
‎O aștept de când mă știu.
‎OLIMPIADA DIN 1956 ‎MELBOURNE, AUSTRALIA
‎La acea vreme, mișcarea olimpică ‎punea accent pe luptă.
‎Nu conta de unde era sportivul.
‎Apărarea dinamică a lui Russell ‎i-a condus pe americani la medalia de aur
‎câștigată în fața echipei sovietice.
‎Una dintre marile senzații ‎când câștigi o medalie de aur
‎e că, preț de o clipă,
‎știi că ești cel mai bun de pe planetă.
‎E ceva de care chiar poți ‎să fii foarte mândru.
‎Cu două campionate universitare ‎și o medalie de aur,
‎Bill era pregătit pentru profesionism.
‎Oamenii nu-și dau seama acum, ‎dar NBA-ul era alb ca spuma laptelui.
‎Dacă te uiți la pozele timpurii, ‎era o ligă predominant albă.
‎Sistemul nescris de cotă ‎prevedea un jucător Negru.
‎Pe măsură ce liga s-a dezvoltat, ‎puteai avea doi jucători Negri.
‎Pentru că oricum stăteau în aceeași cameră ‎în deplasări, dar nu mai mult.
‎Primul jucător Negru recrutat în NBA
‎a fost un tip ‎pe nume Chuck Cooper, din Duquesne,
‎iar decizia a venit de la antrenorul ‎echipei Boston Celtics, Red Auerbach.
‎Lui Auerbach nu-i păsa de culoare.
‎Știa că baschetul se joacă pentru victorie
‎și trebuia să facă ‎mișcările necesare pentru a câștiga.
‎Asta înseamnă să aduni ‎echipa potrivită cu cei mai buni jucători.
‎Boston Celtics din anii '50 era ‎o echipă de domnișoare de onoare.
‎Erau o echipă bună în atac,
‎cu tipi ca Bill Sharman și Bob Cousy,
‎un conducător de joc extraordinar ‎al anilor '50,
‎dar asta nu le-a adus un campionat.
‎Bob Cousy a fost ‎unul dintre primele superstaruri NBA.
‎Dacă opreai un om de pe stradă în anii '50
‎și-i cereai să numească ‎un jucător de baschet,
‎cei mai mulți l-ar fi numit pe Bob Cousy ‎înaintea oricui.
‎Cousy pătrunde, aruncare senzațională.
‎Am reușit să fac niște lucruri neortodoxe
‎și am avut imaginația să completez asta,
‎să fac lucruri ‎care nu erau făcute de altcineva.
‎Mi-au spus „Domnul Baschet”, ‎„Houdini de sub panou”.
‎Celtics avea un atac electrizant,
‎dar echipa se apăra slab ‎și avea probleme la recuperare.
‎Posesia era cheia.
‎Dacă puteai să faci recuperări,
‎puteai să domini terenul.
‎Arnold venise la mine cu un an înainte, ‎singura dată când a făcut asta,
‎mi-a zis că e un tip în California ‎și, dacă-l putem aduce,
‎ne rezolvă toate problemele.
‎Fără îndoială, mă gândeam ‎că avem nevoie de Bill Russell.
‎Avea o reacție rapidă, reflexe grozave
‎și brațe lungi. Era minunat.
‎N-a fost ușor să-l aducem pe Russell.
‎Prima alegere au avut-o ‎cei de la Rochester Royals.
‎Celtics o avea pe a șaptea,
‎așa că Red a folosit niște tranzacții ‎pentru a ajunge la locul doi.
‎Dar nu era de ajuns.
‎Red Auerbach găsea mereu o ușiță, ‎o cale de a obține ce voia.
‎REDACTOR SPORTIV, LOS ANGELES TIMES
‎S-a dus la proprietarul lui Celtics,
‎Walter Brown, care era acționar majoritar ‎la Ice Capades,
‎o formă de divertisment ‎cu un succes incredibil,
‎care putea să umple o sală oriunde.
‎Împins de Red Auerbach, Walter Brown ‎s-a dus la proprietarul Rochester Royals
‎și i-a zis: ‎„Uite ce-o să fac pentru tine.”
‎„Îți trimitem Ice Capades ‎la câte spectacole vrei,
‎dacă ești de acord ‎să nu-l alegi pe Bill Russell.”
‎Iar Bill Russell a fost schimbat ‎pentru Ice Capades.
‎A fost manevra lui Red Auerbach.
‎Red reușise să-l aducă pe Russell,
‎dar bobocul se lupta ‎să îndeplinească așteptările
‎și a început să se întrebe ‎dacă își poate găsi locul în echipă,
‎până la o întâlnire ‎înainte de meci cu Red.
‎A zis: „Vino mai devreme pentru meci. ‎Vreau să vorbim.”
‎Stăteam la Boston Garden,
‎băieții aranjau terenul și coșurile,
‎iar el a zis: „Vreau să-ți spun ceva.”
‎„Nu-mi pasă câte puncte înscrii.”
‎„Vreau doar să ne ajuți să câștigăm.”
‎Am zis: „Salariul tău o să fie stabilit ‎de ochii ăștia doi.”
‎„Nu trebuie să renunți la aruncări,
‎dar vreau să nu te preocupe statisticile.”
‎Gândește-te doar la asta: ‎„Am câștigat sau am pierdut?”
‎Asta e miza.
‎Asta a redus presiunea
‎dintre noi și, după aceea,
‎Red a început să vadă ce impact pot avea
‎la recuperare și în apărare.
‎În jocul de tranziție ai nevoie ‎de cineva care să-ți asigure apărarea,
‎să recupereze eficient, ‎și asta a făcut Russ.
‎Cheia contraatacului e recuperarea ‎și pasa de ieșire.
‎Când mingea era aruncată, ‎mă poziționam în tușă,
‎cât mai aproape, și așteptam pasa lui,
‎ca să pornesc pe contraatac,
‎fiindcă știam că o să recupereze.
‎Cealaltă echipă arunca.
‎În momentul în care ateriza aruncătorul, ‎noi eram sub panoul lor, aruncam.
‎Treaba lui era să recupereze mingea, ‎să devieze pasele
‎și apoi să schimbe direcția jocului
‎și să-i lase pe băieți să fugă în atac
‎într-un iureș.
‎Bob, trebuie să fie plăcut
‎să fii cel mai grozav jucător de azi
‎și să ai un tip care-ți recuperează mingi. ‎Cum te simți?
‎Desigur, majoritatea fanilor baschetului
‎care se uită la Celtics ‎știu că ofensiva noastră
‎se bazează pe contraatacuri
‎și n-am avut niciodată ‎un uriaș care să ne ofere asta.
‎În acest moment, cred că în ce privește ‎recuperarea, pasele și apărarea
‎nu se poate pune la îndoială ‎superioritatea lui Russell.
‎SENZAȚIONAL! MONUMENTAL!
‎Îi datorez totul soției mele.
‎Mă mai îndoiam uneori, dar Rose, nu. ‎N-a încetat să vorbească cu mine.
‎După antrenament și chiar și în pauze,
‎mă încuraja.
‎La fel făcea după meciurile de acasă.
‎Doar când jucam în deplasare ‎nu putea să facă asta.
‎Atunci îmi lipseau încurajările ei.
‎Când m-am căsătorit cu Rose, în 1956,
‎aveam 22 de ani, ‎eram proaspăt campion olimpic
‎și habar n-aveam ce fac.
‎Știam doar că Rose a acceptat ‎și că ține la mine,
‎dincolo de baschet, ceea ce a fost ‎un mare progres pentru mine.
‎BILL RUSSELL DEVINE MAI BUN
‎Celtics a fost ‎pe primul loc în Divizia de Est
‎pentru prima dată în istoria echipei.
‎Vor înfrunta St. Louis Hawks ‎pentru campionat.
‎CELTICS CONTRA HAWKS ‎ÎN PRIMUL MECI DIN PLAY-OFF
‎În Boston, o sală plină ‎urmărește lupta pentru campionat
‎între St. Louis Hawks și Boston Celtics.
‎Russell pe post de pivot.
‎A fost o confruntare grozavă.
‎Bill Russell… cu cât se înăsprea jocul, ‎cu atât juca mai bine.
‎Am avut patru aruncări. ‎Le-a blocat pe primele două
‎și le-am ratat pe următoarele două ‎uitându-mă după el.
‎Seria și anul de debut al lui Russell
‎s-au încheiat în ultimele minute ‎ale meciului șapte.
‎Sfârșitul ultimului sfert, e egalitate.
‎Russell de pe stânga pe dreapta, înscrie! ‎Nu mai e egalitate!
‎Macauley la minge, în fața semicercului.
‎Pasă la Pettit, pătrunde, ‎e faultat de Russell.
‎Merge la linia de aruncare ‎cu șansa de a egala.
‎E pregătit. Aruncă! ‎Se lovește de inel și intră!
‎În meciul ăla au fost două dintre ‎cele mai bune faze pe care le-am văzut.
‎Prima a fost a lui Russell.
‎Scorul e egal, timpul se scurge
‎și Celtics atacă. În stânga, Cousy.
‎Cousy i-a dat o pasă lungă, ‎a trebuit s-o prindă și s-o bage în coș
‎dintr-o singură mișcare. ‎Nu a reușit să o bage în coș.
‎Ratare! Mingea ajunge la Martin. ‎Avansează spre mijlocul terenului.
‎Acum, St. Louis are mingea,
‎și pasează unui tip care, cu un dribling,
‎urma să înscrie și să câștige meciul.
‎Iar tipul, Coleman, era în fața tuturor.
‎Jack Coleman avansează, ‎dar urmează un contraatac.
‎Am lăsat capul jos și am tras tare.
‎Bill Russell aleargă în atac.
‎Iar Russell a trecut pe lângă mine ‎ca o nălucă.
‎Aruncă, e blocat de Russell! ‎Ce fază a lui Bill Russell!
‎Ar fi preluat conducerea ‎cu trei, patru secunde înainte de final.
‎Bine, e 111-113 ‎după o repriză de prelungiri…
‎Următoarea fază grozavă ‎a fost a lui Alex Hannum.
‎Mai era o secundă, au cerut time-out.
‎Jim Loscutoff, din aruncare liberă.
‎Celts conduc cu două puncte, ‎dar Hawks au timp de o aruncare.
‎Hawks se înghesuie ‎în jurul jucătorului-antrenor Alex Hannum.
‎Hannum a zis: ‎„Arunc mingea de-a lungul terenului.”
‎„O să lovească panoul. ‎Pettit, o prinzi și-o bagi în coș.”
‎A dat o pasă perfectă.
‎Am sărit, nu am mai aterizat. ‎Am prins-o și am aruncat din săritură.
‎A funcționat. Doar că am ratat ținta.
‎Și cu asta se încheie meciul!
‎Iar Celtics câștigă primul lor campionat.
‎Și primul pe care l-am anunțat eu.
‎Ne-am bucurat, ‎era primul nostru campionat.
‎Red Sox nu câștigaseră de ani de zile, ‎Bruins nu,
‎Patriots nu existau pe atunci.
‎După meci,
‎Red a zis: „Să radem barba.”
‎Am uitat până am ajuns în vestiar,
‎iar antrenorul a venit ‎cu aparatul și crema de ras.
‎În acea seară am devenit parte din echipă.
‎CELTICS IA TITLUL, 125-123
‎CELTICS, PRIMUL TITLU NBA
‎După un an de debut triumfător,
‎Bill și Rose au decis că e sigur ‎să prindă rădăcini în zona Bostonului.
‎Au cumpărat o casă în Reading.
‎READING - ORAȘ SEPARAT DIN 1644.
‎Reading e o suburbie ‎a clasei muncitoare, conservatoare.
‎Russell a trăit în Reading ‎de-a lungul întregii cariere la Celtics,
‎dar nu s-a simțit niciodată ‎pe de-a-ntregul integrat și binevenit.
‎Se plângea de hărțuiala unor localnici.
‎Unii îl urmăreau prin oraș,
‎vandalii aruncau gunoiul ‎în jurul casei lui.
‎Când m-am mutat în Reading, Massachusetts,
‎eram prima familie de Negri din oraș.
‎De fiecare dată când pleca tata din oraș,
‎„ratonii” veneau să răstoarne gunoiul.
‎KAREN RUSSELL, FIICA LUI BILL RUSSELL
‎Dimineața era gunoi peste tot în curte.
‎Tata s-adus la secția de poliție ‎și a zis: „Când plec din oraș,
‎cineva se ia de soția mea, ‎răstoarnă pubelele de gunoi.”
‎Au zis că nu pot face nimic ‎să împiedice „ratonii”.
‎Așa că m-am dus la guvern
‎și am luat permis de port armă.
‎Și, deodată, „ratonii” n-au mai venit.
‎Boston era considerat oraș liberal rasial.
‎În secolul XIX ‎era considerat „Atena Americii”.
‎Dar Russell a găsit acolo ‎o cultură provincială
‎în care mulți albi din clasa muncitoare ‎nu suportau prezența Negrilor.
‎Boston era
‎cel mai puțin
‎liberal oraș din NBA când am ajuns acolo.
‎Nu trebuia să meargă la Boston ‎pentru rasism.
‎Erau anii '50 în America.
‎…patru, șase, opt, ‎nu vrem să ne integrăm!
‎Doi, patru, șase, opt, ‎nu vrem să ne integrăm!
‎PĂSTRAȚI ȘCOALA ALBĂ - KKKK
‎Russell a încercat să se consoleze ‎după fisurile rasiale violente din țară
‎nu doar jucând, ‎ci și făcând din victorie un ritual.
‎CELTICS LA AL TREILEA TITLU ‎ÎNVING PHILADELPHIA CU 106-92
‎CELTS PESTE NEW YORK
‎Celtics a mărșăluit ‎în sezonul 1957-1958…
‎CELTICS, NOUĂ VICTORII LA RÂND
‎…transformând cele 22 de recuperări ‎pe meci ale lui Russell în puncte.
‎RAMSAY ȘI RUSSELL CONDUC CELTICS ‎LA A 14-A VICTORIE LA RÂND
‎Păreau pregătiți să obțină ‎un alt titlu NBA.
‎CELTICS SUNT FAVORIȚI ÎN FINALA CU HAWKS
‎Salutare, fani ai baschetului! ‎Johnny Most e deasupra terenului,
‎vă urează bun-venit ‎la finala campionatului din 1958
‎dintre Hawks și Celtics.
‎În a doua jumătate a meciului trei, ‎când era egalitate la meciuri,
‎Russell a sărit la blocaj ‎și a căzut prost,
‎rupându-și tendoanele ‎și fisurându-și un os al gleznei.
‎Nu ne-am dorit ghinionul lui Bill,
‎dar n-am fost nefericiți ‎că și-a sucit glezna.
‎Am avut o luxație gravă ‎și nu am putut juca două meciuri.
‎Russell a revenit ‎la meciul șase din St. Louis,
‎Celtics era condusă cu trei la doi,
‎dar șchiopăta, din cauza gleznei.
‎Pettit sub coș.
‎Peste Tom Heinsohn, două puncte.
‎Pettit pătrunde ‎și nici Russell nu-l poate opri.
‎Macauley la minge. Și s-a terminat!
‎Campionatul e câștigat de St. Louis Hawks
‎cu cele 50 de puncte ale lui Bob Pettit.
‎Am pierdut după șase meciuri.
‎Dar știam că e ca diferența ‎dintre a fi sărac și a fi falit.
‎Să fii sărac e o stare de spirit, ‎să fii falit e o situație temporară.
‎Și știam că e o situație temporară.
‎În anul următor, trebuie să ieșim ‎și să câștigăm cât mai multe meciuri.
‎Toți eram bătăioși, începând cu Arnold.
‎…conduc mingea, Mendy! O dată, nu?
‎ARNOLD „RED” AUERBACH ‎ANTRENORUL CELTICS, 1950-1966
‎A fost destul de dur.
‎Nu voia să dăm mâna ‎cu adversarul înainte de meci.
‎Trebuia să-i urâm!
‎Arnold a ridicat miza,
‎dar nu voia să coexistăm,
‎ci doar să-i batem măr.
‎Anul următor, în sezonul 1958-1959,
‎Celtics a terminat cu un record al ligii.
‎Puteam să jucăm orice stil de baschet.
‎Puteam contraataca cu oricine,
‎puteam să dominăm pe oricine,
‎cu aceeași ușurință.
‎CELTICS E TARE CU VETERANI ȘI BOBOCI
‎Red a completat echipa cu tineri, ‎sperând că o să se omogenizeze.
‎După recrutările din '57, ‎Red m-a sunat și a zis:
‎„L-am ales pe Sam Jones ‎de la Universitatea din Carolina de Nord.”
‎„Ce zici de tipul ăsta, Russ? ‎Ne poate fi de folos?”
‎Am zis: „Cine naiba e Sam Jones?” ‎„E un Schvartze.”
‎Era termenul în idiș pentru un Negru.
‎„Credeam că-l cunoști.” ‎Am zis: „Red, nu-i cunosc pe toți!”
‎Nu conta că nu-l știam,
‎era limpede că Sam Jones ‎o să fie un mare jucător de baschet.
‎Partea amuzantă e ‎că Sam mi-a părut mereu bătrân.
‎Sam Jones nu a avut parte ‎de recunoașterea meritată ca jucător.
‎Cine înțelege jocul știe ‎că Sam rezista la presiune.
‎Nu știai unde se duce, ‎dar știai că o să dea coș cu panoul.
‎Nu voiai să joci împotriva lui.
‎Nu ezita niciodată să arunce ‎și nu rata niciodată.
‎Red l-a adus pe colegul de cameră ‎din facultate al lui Bill, K.C Jones.
‎Jurnaliștii îl cicăleau pe Red ‎fiindcă îl băga pe K‎.‎C.
‎Ziceau: „De ce l-ai băgat? Nu face nimic.”
‎Red trăgea din trabuc, sufla fumul verde
‎și zicea: „Știu doar ‎că de câte ori intră K.C. Jones
‎echipa noastră merge înainte.”
‎Interceptare a lui K.C. Jones ‎și Celtics atacă.
‎Cred că K.C. a fost cel mai bun ‎apărător pe care l-am văzut.
‎Red a promovat o cultură a echipei ‎în jurul particularităților jucătorilor,
‎permițându-le să fie ei înșiși.
‎Construia mai mult ‎decât o echipă câștigătoare.
‎Era o trupă de frați.
‎Eram o familie și am avut norocul
‎să păstrăm un nucleu unit.
‎Ne sprijineam reciproc, ‎trăgeam unul pentru celălalt
‎și făceam tot ce puteam ‎ca să avem succes.
‎Își iubea coechipierii
‎și, în multe feluri, ‎îi erau o a doua familie.
‎Eram afectuoși unul cu celălalt.
‎Cel mai bun mod ‎de a-ți arăta afecțiunea e umorul.
‎Dacă vorbești ‎cu cei care-l cunosc pe Bill Russell,
‎primul lucru la care te gândești ‎e râsul. Un râs strident.
‎E cât se poate de arogant.
‎E Bill Russell!
‎Dar e și un nebun care râde ‎și glumește cu tine
‎și se distrează.
‎Îl auzeai zâmbind cu faimosul lui râs.
‎Râsul lui era infecțios, unic.
‎Autentic.
‎Era ca un…
‎Când l-am auzit prima oară, am zis:
‎„Râde de mine sau ce?”
‎„Ce face?”
‎Când îl faci să râdă, te place.
‎FIICA LUI RED AUERBACH
‎Între râsul meu și vomă, Red zicea
‎că îl fac să se lase de baschet.
‎Uneori, ajungeam la meci și vomitam.
‎Pentru mine, era esențial să am emoții.
‎Unii oameni trăiesc atât de intens,
‎încât au nevoie de o cale ‎de a elibera acea intensitate
‎pentru a se relaxa și a face performanță.
‎După ce făceam asta, eram bine ‎și arăta mai rău decât părea.
‎Îmi amintesc un meci la care ne încălzeam.
‎Am zis: „Măi să fie,
‎Russell a uitat să vomite.” ‎Așa că am chemat echipa de pe teren.
‎Am zis: „Toată lumea în vestiar.”
‎M-am întors și am zis: ‎„Russell, du-te și vomită!”
‎S-a dus și a vomitat, ‎apoi am câștigat meciul.
‎L-am auzit și ne-am gândit: ‎„Slavă Domnului că a vomitat!”
‎Pentru că știam că e pregătit. ‎Urma să aibă un meci uriaș.
‎La sfârșitul sezonului '58 -'59,
‎Celtics a mai avut o șansă la campionat.
‎CELTICS BATE SYRACUSE ȘI AJUNGE ÎN FINALĂ
‎Prima confruntare…
‎LAKERS AȘTEAPTĂ FINALA
‎…între Celtics și Lakers a fost în 1959.
‎Lakers erau în Minneapolis, s-a uitat,
‎dar acela a fost începutul ‎dominației lui Celtics asupra lui Lakers.
‎Boston a câștigat trei meciuri la rând, ‎așa că Lakers sunt obligați să câștige.
‎În al patrulea meci, Russell ‎i-a ținut pe toți la distanță,
‎asigurând 30 de recuperări.
‎Bob Cousy aleargă spre panou, ‎Boston crește presiunea.
‎Celtics câștigă, 118-113.
‎Echipa lui Auerbach câștigă titlul ‎fără înfrângere în finală.
‎Dominația Celtics în finala din 1959
‎a dovedit că echipa era pe deplin sudată
‎și l-a readus pe Bill ‎în postura de campion.
‎CELTICS CÂȘTIGĂ PATRU MECIURI LA RÂND ‎ȘI DOUĂ TITLURI ÎN TREI ANI
‎Pe atunci eram îndrăgostit de cariera mea.
‎Mi-a plăcut fiecare minut.
‎A fost un moment magic, ‎minunat pentru mine.
‎În acel an, premiul MVP ‎al NBA nu i-a fost acordat lui Russell,
‎ci lui Bob Pettit, de la Hawks.
‎Dar în Boston
‎devenea clar că Bill Russell ‎era cel mai valoros din echipă.
‎Mereu am știut că e un bun recuperator ‎și un bun pasator,
‎dar nu știam că e un lider.
‎Mulți nu știau asta, ‎dar era foarte dedicat victoriei
‎și disciplinei în echipă.
‎Și, mai ales, era un învingător.
‎Așa că simțea că ar trebui ‎să primească un anumit respect
‎pentru ce au reușit ‎să realizeze ca echipă.
‎Bob Cousy fusese lider, ‎dar era limpede cine a devenit liderul.
‎Bob a venit acolo, era vedeta echipei.
‎Ar fi putut spună: „Eu sunt vedeta.” ‎Dar a spus: „Hai s-o facem!”
‎- Împreună? ‎- Da.
‎Eu eram starul când a ajuns el la Boston,
‎apoi el a devenit starul,
‎dar presa nu l-a tratat astfel.
‎Înainte de o deplasare, ‎Bob Cousy a suferit o entorsă la gleznă.
‎Am plecat în deplasare. ‎Am jucat cinci meciuri la rând.
‎Russell voia să arate ‎că poate câștiga fără Cousy.
‎Cred că a blocat vreo 9.000 de aruncări. ‎A fost incredibil.
‎LaRusso sare, Russell blochează!
‎Le-am câștigat pe toate cinci.
‎Ne-am întors la Boston. ‎Titluri: „O să joace Cousy diseară?”
‎COUSY PE TUȘĂ, DAR CELTICS TOT CÂȘTIGĂ
‎CELTICS RĂMÂNE NEÎNVINSĂ, ‎CHIAR ȘI FĂRĂ COUSY
‎FANII VOR DOVEDI CĂ CEL MAI BUN E COUSY
‎Am crescut în Boston,
‎echipa Russell-Cousy
‎era singura câștigătoare ‎din sportul profesionist
‎în cartierul meu.
‎RUSSELL - MARE ‎HEINSOHN - ȘI MAI MARE
‎COUSY - CEL MAI MARE ‎18 PUNCTE
‎Grupul de fani Celtics a crescut, ‎dar aprecierea pentru Bill, nu.
‎Bill Russell nu avea aprobarea deplină
‎pe care o merita, ‎pentru simplul motiv că era Negru.
‎Atât era de simplu.
‎Jurnaliștii erau total lipsiți de respect.
‎O presă albă,
‎cu toate prejudecățile ei,
‎se ocupa de primul ‎și de al doilea val de jucători Negri.
‎A fost groaznic.
‎Erau niște băieți albi care spuneau ‎multe cuvinte urâte în privat.
‎Sunt sigur că asta afecta ‎și ce publicau. A fost urât.
‎„Sportivii Negri sunt ignoranți. ‎Nu sunt în stare decât să se joace.”
‎„Nu sunt intelectuali. ‎Pot să alerge și să sară.”
‎S-au referit la balcon…
‎VOCEA LUI ARAM GOUDSOUZIAN
‎…de exemplu, în Boston Garden, ‎ca „Raiul cuvântului cu N”.
‎Auzeai asta în boxa presei.
‎Nu sunt mulți Negri în ligă.
‎Era un joc de albi, ‎cu jurnaliști și spectatori albi.
‎Iar orașul nu era „pregătit” pentru Bill.
‎Mașina lui s-a stricat, era furtună ‎și oamenii treceau pe lângă el.
‎Știau cine e. ‎E Bill Russell, pentru Dumnezeu!
‎Oamenii treceau cu mașina pe lângă el ‎și îl huiduiau, nu se opreau să-l ajute.
‎Gândiți-vă că se strica ‎mașina lui Larry Bird.
‎Ar fi oprit o mulțime de oameni ‎și ar fi implorat să-l ajute pe Larry.
‎Dacă Russell înfrunta vânturi potrivnice ‎pe străzile din Boston,
‎pe teren îl aștepta o furtună.
‎În sezonul trecut, ‎Celts au câștigat al doilea campionat,
‎dar îi așteaptă necazurile.
‎Necazuri aduse de Wilt Chamberlain,
‎care îl face și pe Russell să pară scund. ‎Wilt „Picioroange” are 2,18 m.
‎Am avut noroc.
‎Am început să joc ‎împotriva profesioniștilor
‎când eram în generală și la liceu.
‎Și încercam să-i bat măr.
‎Știam că m-aș descurca ‎destul de bine la profesioniști,
‎și la vârsta aia.
‎Wilt Chamberlain, probabil ‎unul dintre cei mari sportivi
‎din toate timpurile, în orice sport.
‎Omul ăsta era un super-sportiv,
‎avea 2,18 m și 122 kg.
‎Practic, Wilt Chamberlain a fost ‎Shaq înainte de Shaq,
‎dacă Shaq era și el ‎un sportiv de nivel olimpic.
‎Când ai 2,13 m și peste 113 kg,
‎mă aștept să te văd dominând.
‎Dacă nu exista Wilt,
‎nu apăreau Magic, Bird, MJ, niciunul.
‎CHRYS PAUL ‎DE 12 ORI ÎN NBA ALL-STAR
‎Prima ofertă a lui Wilt în baschet ‎nu a fost în NBA.
‎Cu noua lor atracție,
‎Harlem Globetrotters ‎au cu 20% mai mulți fani în 1958.
‎Faimosul grup de culoare ‎fondat de Abe Saperstein
‎își face nenumărați fani pe tot globul.
‎Când ești puști, adică puști Negru,
‎Harlem Globetrotters sunt ca raiul.
‎Wilt a acceptat rolul de jucător serios ‎printre giumbușlucurile Globetrotters.
‎Mi-au trimis copia unui cec ‎de 100.000 de dolari.
‎Mi-au oferit 100.000 de dolari ‎ca să joc cu ei în turneu șase luni.
‎Cei ca tine fac asta mereu, dar eu? Hei!
‎Pentru 100.000 de dolari ‎aș fi sărit de pe Empire State Building.
‎Pentru bunicul meu și generația lui,
‎Harlem Globetrotters ‎erau un motiv de mândrie.
‎Au făcut turul țării, ‎i-au bătut mereu pe Washington Generals.
‎Dar există o critică ‎printre Negrii intelectuali,
‎care spun că tipii sunt clovni.
‎Că sunt, de fapt, ‎o extensie a lui Mantan Moreland
‎și a altor personaje ‎dintr-un roman rasist.
‎Pentru o parte din publicul Negru, ‎nu mai sunt eroi,
‎ci subminează realizările Negrilor.
‎În 1956, Bill Russell primise și el ‎o ofertă profitabilă
‎de la Globetrotters, ‎când era încă la facultate.
‎I-au spus lui Bill Russell: ‎„Dacă vrei bani, hai cu noi!”
‎Russell era Russell. ‎A zis: „La naiba, nu!”
‎Tata a zis: ‎„Fiul meu nu joacă pentru Globetrotters.”
‎„E cel mai bun baschetbalist din lume.”
‎„Nu e clovn.”
‎„De ce să semnez ‎când sunt campion olimpic?”
‎„Sunt învingător.”
‎„Nu trebuie să fac asta ‎ca să demonstrez cine sunt.”
‎Nici Wilt nu căuta să demonstreze ceva.
‎După ce a încheiat anul cu Globetrotters,
‎Wilt a intrat în NBA în 1959 ‎cu Philadelphia Warriors.
‎Fanii baschetului ‎așteaptă să vadă ce o să faci,
‎mai ales împotriva ‎unor jucători ca Bill Russell.
‎Te simți pregătit să-i înfrunți?
‎Cred că o să mă descurc
‎în luptă om la om ‎cu aproape oricine din ligă.
‎Warriors avuseseră un sezon ratat,
‎dar Wilt le-a adus ‎avantajul necesar pentru victorie.
‎Când a venit Wilt în ligă, ‎a făcut niște cifre fantastice.
‎A avut o medie de 37 de puncte ‎și 27 de recuperări pe meci,
‎iar Philadelphia a devenit brusc ‎pretendentă la titlu.
‎Wilt „Picioroange” s-a încins.
‎Înscria când voia.
‎Era mai puternic și sărea mai sus ‎decât oricine din ligă.
‎Când pornea cu mingea către coș, ‎nimeni nu-l mai putea opri.
‎Era imposibil.
‎Prima întâlnire ‎din sezonul regulat a fost la Boston.
‎RUSSELL ÎL ÎNFRUNTĂ PE WILT
‎The Garden s-a vândut ‎cu luni înainte de meci
‎iar tribunele s-au umplut ‎înainte de încălzire.
‎PRIMA CONFRUNTARE ÎNTRE BILL ȘI WILLY ‎7 NOIEMBRIE 1959
‎Când Philadelphia a ieșit pe teren, ‎a crescut emoția.
‎A fost asurzitor. ‎M-am uitat la mâinile lui și am știut.
‎„Tipul ăsta poate să țină mingea ‎ca pe una de baseball.”
‎Știam că o să avem o problemă ‎și că Russell o să aibă o problemă.
‎Credeam că e ‎cu cel puțin 12 cm mai înalt.
‎Și mă întrebam: ‎„Îl privesc în ochi sau ridic privirea?”
‎Am zis: „O să mă uit drept.”
‎Mă uitam la pieptul lui.
‎Asta n-a rezolvat problema.
‎Ai doi dintre cei mai tari tipi ‎în aceeași epocă
‎și se înfruntă pentru prima oară.
‎Chamberlain și-a înscris punctele,
‎tratându-l pe Russell ‎ca pe orice alt centru din ligă,
‎dar Russell s-a ținut bine.
‎În epoca noastră, ‎ai doi apărători la un astfel de uriaș.
‎În toate imaginile pe care le-am văzut ‎dl Russell îl ține unu la unu.
‎STEVE SMITH ‎CAMPION NBA
‎Trebuia să știe unghiuri, fizică.
‎Russell a recunoscut că nu o să poată
‎să-l oprească pe Chamberlain ‎dacă nu face lucruri neobișnuite.
‎Vezi că Bill se poziționează,
‎încercând să ia mingea.
‎În același timp, ‎vezi calculele din mintea lui Wilt,
‎care încearcă să contracareze ‎ce face Bill.
‎Știam că nu-l pot opri.
‎Dar puteam să-l încetinesc. ‎Asta era cea mai bună idee a mea.
‎Cred că am avut peste 20 de puncte ‎și peste 20 de recuperări.
‎Și mi s-a părut că a avut un joc bun, ‎peste 20 de recuperări și 30 de puncte.
‎Amândoi am avut multe blocări.
‎În acel meci, ‎Chamberlain a fost superior statistic…
‎VOCEA LUI RED AUERBACH
‎…dar nu și la capitolul „victorie”.
‎WILT REFUZĂ SĂ SE OFILEASCĂ
‎„PICIOROANGE” BLOCAT DE RUSSELL ‎ÎN PRIMA CIOCNIRE A URIAȘILOR NBA
‎La începutul anilor '60, ‎NBA-ul spera să atragă mai mulți fani
‎cu turnee demonstrative în pre-sezon.
‎În 1961, Celtics și Hawks
‎au acceptat să joace ‎în Lexington, Kentucky.
‎LEXINGTON, KENTUCKY ‎OCTOMBRIE 1961
‎S-a jucat cu casa închisă!
‎Prima oară când au adus 10.000 de oameni ‎în acea arenă.
‎În dimineața meciului, ‎Celtics s-au cazat la hotelul Phoenix.
‎Dar Lexington, ca majoritatea ‎orașelor din sud, era un oraș segregat.
‎Am coborât la hotel‎…
‎VOCEA LUI TOM SANDERS
‎…și cei de la recepție ne-au zis:
‎„Nu servim Negri aici.”
‎Același hotel, dar nu puteam ‎să mâncăm același lucru.
‎Așa că am decis
‎să nu joc, ‎iar ceilalți au decis să mă susțină.
‎I-am spus lui Red că plecăm.
‎A zis: „Stai puțin. ‎Să văd ce se întâmplă.”
‎Arnold a luat telefonul,
‎l-a sunat pe directorul cafenelei ‎și a zis „Sunt oaspeți!”
‎„Trebuie să servești orice oaspete.”
‎Ne-am întors și au zis:
‎SALĂ DE AȘTEPTARE ‎ȘI RESTAURANT PENTRU ALBI
‎„Am fost autorizați să vă servim.”
‎Russ a zis: „Glumeam. ‎Nu stăm în hotelul ăsta.”
‎Atunci au spus: „Nu te putem servi!”
‎„Nu servim Negri în hotel.”
‎Așa că am făcut bagajele și am plecat.
‎I-am spus lui Red
‎că vreau ca Celtics să joace ‎și să transmită clar
‎mesajul Negrilor: ‎„Nu jucăm în asemenea condiții.”
‎I-am sunat pe cei din cealaltă echipă
‎și le-am zis ‎că Negrii de la Celtics nu joacă.
‎Și Negrii din cealaltă echipă ‎au decis să nu mai joace.
‎NEGRII LUI CELTICS REFUZĂ SĂ JOACE
‎În acea seară s-a jucat Celtics-Hawks ‎într-o versiune complet albă.
‎CINCI CELTICS REFUZĂ SĂ JOACE ÎN KENTUCKY
‎Presa țipa ‎că ar trebui suspendați, amendați…
‎NEGRII REFUZAȚI LA HOTEL ‎REFUZĂ SĂ JOACE ÎN KENTUCKY
‎…și-au dezamăgit colegii, au furat bani,
‎fiindcă au fost plătiți și nu au jucat.
‎Iar Bill a spus foarte clar.
‎HARRY EDWARDS ‎SOCIOLOG SPORTIV
‎„Dacă se mai întâmplă, facem la fel.”
‎Încă face parte ‎din primul val de jucători Negri.
‎E conștient de greutatea rasială ‎de pe umerii lui,
‎se reprezenta nu doar pe el, ‎ci și o comunitate.
‎INCIDENT SEGREGAȚIONIST CU CELTS
‎Sportivii au luat torța și o purtau.
‎Acum avem propriile mijloace.
‎Am scrie pe Twitter ‎celor de la restaurant.
‎„Stați așa, nu vreți să ne serviți?”
‎I-am fi pus pe Twitter imediat.
‎Sunt un răsfățat.
‎Nu știu ce înseamnă ‎să mergi la un hotel și să-ți zică:
‎„Tu nu dormi aici. Dormi în spate.”
‎Nu știu ce înseamnă ‎să mergi la o fântână „doar pentru albi”.
‎Majoritatea băieților, ‎mai ales cei care se joacă acum,
‎nu pot trece printr-o zecime ‎din ce a suportat el.
‎Ironia e că, în același timp, ‎au parte de rasism în afara terenului,
‎Jucătorii Negri devin ‎tot mai importanți în baschet.
‎La începutul anilor '60
‎NBA-ul a intrat ‎în protipendada sportului american.
‎Era o eră de mare creștere comercială.
‎Un factor-cheie pentru asta e apariția
‎acestor mari vedete afro-americane.
‎Oscar Robertson, Elgin Baylor.
‎Erau jucători de baschet grozavi.
‎Adunarea atâtor mari sportivi Negri ‎în ligă
‎a continuat să o facă să înflorească.
‎Băieții ăștia ‎dădeau altă valoare baschetului,
‎eu îi spun „estetică sportivă Neagră”. ‎„Cum mă exprim pe mine în joc?”
‎Publicul era fascinat de noua rivalitate
‎dintre cei doi centri Negri.
‎Ziarele, fanii și toți au făcut asta.
‎A fost o confruntare grozavă.
‎BILL: „SĂ-L ȚII PE WILT ‎E CA MERSUL LA RĂZBOI”
‎WILT: „BILL E CA UN GLADIATOR”
‎NBA-ul s-a folosit de Russell și Wilt ‎ca să vândă jocul, și a funcționat.
‎Au adus oameni la meciuri.
‎Îi zici „incitare”, noi îi zicem ‎„publicitate”, ca să atragem mulțimea.
‎Meciurile din ambele orașe ‎au fost vândute automat.
‎A fost bine pentru presă, ‎a fost bine pentru atragerea oamenilor,
‎dar nu ne păsa ce scriau, ‎voiam doar să câștigăm.
‎Nu era ușor să joci cu Chamberlain.
‎Wilt jucase doar câțiva ani, ‎dar a fost cel mai dominator jucător.
‎Pur și simplu confisca meciuri.
‎A avut o medie de 50 de puncte pe meci ‎în acel sezon. Era media lui, 50 pe meci.
‎Îți imaginezi o medie de 50?
‎Am făcut asta o dată în 13 ani de carieră, ‎și asta cu patru reprize de prelungiri!
‎Într-un meci cu New York Knicks, ‎în martie 1962, Wilt s-a întrecut pe sine,
‎stabilind un record despre care mulți zic ‎că nu va fi doborât niciodată.
‎A înscris 100 de puncte.
‎După acel meci, ‎în fiecare seară voiau 100 de puncte.
‎Din perspectiva publicului, doar Bill ‎îi putea face probleme lui Wilt.
‎RUSSELL SE PUNE ÎNTRE WILT ȘI RECORD
‎Presa tot derula acea poveste,
‎iar cei doi titani erau forțați ‎să ofere spectacol.
‎Mi se părea că în fiecare duminică
‎eram exponate la televiziunea națională.
‎Și că, dacă o să am un meci obișnuit, ‎o să fiu ucis.
‎Se lupta pentru 60 sau 65.
‎Wilt și Bill aveau o rivalitate specială.
‎Nu o poți compara ‎cu a celor de azi. Era alt moment.
‎Oamenii nu puteau hotărî ‎care e băiatul bun și care e cel rău,
‎fiindcă Chamberlain era mult mai sociabil.
‎Era mult mai accesibil.
‎Genul „așa cum ne plac Negrii”.
‎În colțul opus
‎îl ai pe Bill Russell, ‎un Negru mai amenințător.
‎Fanii albi presupun că nu îi place. Știi?
‎WILT DĂ UN TEST DUR CU RUSSELL ȘI CELTS
‎La sfârșitul sezonului '61-'62, ‎Wilt a încercat din nou să demonstreze
‎că îi poate trage pe Warriors ‎peste linia de sosire‎,
‎detronând Celtics.
‎Poate că Bill a fost ‎superstarul vremurilor lui,
‎dar a abordat asta ‎ca simplu membru al echipei.
‎Wilt zicea: „Sunt Wilt Chamberlain. ‎Sunt aici. O să înscriu 100 de puncte.”
‎„Voi faceți ce vreți, eu câștig.”
‎Era o abordare diferită.
‎Ambele strategii au fost eficiente.
‎Echipa lui Bill a șters pe jos cu Warriors ‎în primul meci,
‎dar în al doilea
‎Wilt a fost de neoprit și a egalat.
‎Trebuia să mă disciplinez ca să nu intru ‎niciodată într-un meci statistic cu el.
‎În acea semifinală, ‎Russell venea în cabină.
‎Zicea: „O să mă ocup de Wilt.”
‎„Asta o să mă solicite serios,
‎dar voi ați face bine ‎să preluați conducerea.”
‎După ce a încercat să fure mingea ‎de la Wilt, a sărit în fața lui,
‎a jucat în spatele lui, i-a făcut fente
‎și l-a făcut să se chinuie mult ‎ca să înscrie,
‎lui Wilt nu i-au mai rămas ‎prea multe de făcut.
‎Dar să vă spun ceva. După ce Russell ‎și-a făcut numărul de magie,
‎Wilt a fost furios.
‎E o mică luptă, ‎Chamberlain e prins la mijloc.
‎Și reușea să înscrie 35 de puncte, ‎dar în jumătate dintre meciuri câștigam.
‎CELTICS ZBURDĂ ‎CIOCNIRE ÎNTRE SAM JONES ȘI WILT
‎Statisticile lui individuale nu strălucesc ‎în comparație cu ale lui Wilt.
‎Dar, la urma urmei,
‎mereu a crezut că nu contează cum joci,
‎câte puncte înscrii,
‎câtă vreme, la final, ‎poți spune „Am câștigat”.
‎Când ajungi la 3-3,
‎oricine poate câștiga.
‎În finala Diviziei de Est din 1962 ‎scorul era egal.
‎Meciul șapte avea să accentueze ‎contrastul dintre Chamberlain și Russell.
‎Chamberlain a fost grozav.
‎Dar Russell a fost bătăios ca un leu.
‎Putea scoate din el ‎orice i-ar fi trebuit ca să câștige,
‎Au ajuns să conteze ‎una sau două faze de la final.
‎Și e o chestie ridicolă.
‎În Boston,
‎eram pe deplin încrezători ‎în Bill Russell.
‎Ce meci a fost până acum!
‎Când mai erau 13 secunde și era egalitate,
‎Celtics a avut șansa să-i pună capăt.
‎Cousy pornește spre dreapta, ‎revine la mijloc.
‎Heinsohn, către linia de fund. ‎Aruncare ratată.
‎Nu am înscris. ‎Philadelphia a primit mingea.
‎Era șansa celor de la Warriors.
‎Și aveau un singur plan. ‎Să-i dea mingea lui Wilt.
‎Ce fază face Russell!
‎Și asta arată cât de mult vrea să câștige.
‎Mingea la Boston.
‎Era în joc accesul în finală,
‎iar Bill știa cine poate să înscrie ‎din ultima aruncare.
‎Sam Jones aruncă de la distanță.
‎Măiculiță!
‎Timpul a expirat, ‎iar Boston Celtics au reușit din nou!
‎Bill Russell spunea:
‎„Dacă vrei să fii campion de unul singur,
‎du-te la tenis, fiule.”
‎„Dar, dacă vrei să câștigi ca familie, ‎trebuie să te asociezi
‎cu coechipierii tăi.”
‎CELTICS ELIMINĂ WARRIORS, ‎SE PREGĂTEȘTE PENTRU LOS ANGELES LAKERS
‎Pentru a lua următorul fanion,
‎Celtics trebuia să învingă ‎un dușman familiar, dar îmbunătățit.
‎PREȚURI PENTRU PLAY-OFF
‎Lakers s-a mutat ‎de la Minneapolis în Los Angeles
‎și se lăuda ‎cu câteva staruri în ascensiune.
‎Mă cheamă Jerry West
‎și obișnuiam să…
‎Cum îi zice sportului nebunesc ‎la care driblezi?
‎A, da, baschet.
‎Hot Rod Hundley, ‎pasă pe la spate lui Jerry West.
‎West sare, aruncă și mai înscrie unul.
‎Jerry a fost un jucător grozav. ‎Unul dintre marii jucători ofensivi
‎care erau la fel de buni și ca apărători.
‎Jerry West a fost prima alegere,
‎unul dintre cei mai buni aruncători ‎și cei mai duri jucători din istorie.
‎Era cunoscut în Los Angeles ca dl Gheară.
‎La finalul jocului, îi dai mingea ‎lui Jerry, e imbatabil.
‎Nu mă îngrijora deloc să joc cu Celtics.
‎Ei erau nevoiți să mă învingă.
‎L-am avut și pe Elgin Baylor, ‎care dădea spectacol.
‎N-a existat niciodată ‎un atacant mai bun ca Elgin Baylor.
‎Oamenii nu-și amintesc ‎cât de grozav era Elgin. Era de neoprit.
‎Elgin era Dr. J înainte de Dr. J. ‎A fost Michael înainte de Michael.
‎În meciul cinci al finalei NBA din '62, ‎Baylor a tras echipa după el…
‎LAKERS SE APROPIE DE TITLU
‎…înscriind 61 de puncte, ‎record al finalei.
‎Ai încredere că poți reuși.
‎Toți marii jucători ‎au avut acea încredere.
‎Al șaptelea meci, decisivul, ‎a atras o mulțime de spectatori la Garden.
‎Al șaptelea meci din 1962 cu Lakers ‎e numit mereu „meciul Selvy”.
‎Mai erau cinci secunde ‎și scorul era 100-100,
‎iar Lakers avea posesia.
‎Selvy era coordonator, ‎alături de Jerry West.
‎Îl țineam pe Selvy la mijloc…
‎VOCEA LUI BOB COUSY
‎…și a fugit de mine la colț.
‎Înscria de acolo de nouă ori din zece.
‎Trei secunde, două, Selvy aruncă!
‎Ratează… Prelungiri!
‎Bill Russell e în genunchi ‎pe podea din cauza emoției.
‎În prelungiri, un Russell epuizat ‎a reușit să înscrie șase puncte
‎și să aducă Celtics în avantaj.
‎Acum Baylor. ‎Și greșește Frank Ramsey, cred.
‎Părăsește meciul cu 23 de puncte. ‎Intră Gene Guarilia.
‎Aveam un tip, Gene Guarilia, care ‎care nu a intrat niciodată în joc.
‎Nu apucase să joace.
‎Red nu avea de ales. ‎L-a trimis pe Guarilia la Elgin.
‎Baylor. Ținut de Guarilia.
‎Baylor se întoarce, trage, ratează. ‎Recuperează Russell!
‎Baylor e ținut de Guarilia. ‎O încercare a lui Selvy.
‎Contraatac, Sam Jones!
‎Chestia e că tipul era atât de speriat ‎că nu se putea mișca.
‎Când Elgin fenta, nici nu reacționa. ‎Stătea acolo.
‎Elgin s-a blocat complet.
‎Afară, ratare. Recuperare. Se cere fault.
‎Greșeala e a lui Baylor. ‎S-a terminat pentru Elgin Baylor.
‎Aplauze la Boston Garden ‎pentru Elgin Baylor.
‎Russell s-a dus să dea mâna ‎cu un mare jucător de baschet,
‎Elgin Baylor.
‎Cu jocul sub control, Cousy a tras de timp
‎cu legendarul lui dribling ‎cu mâna dreaptă.
‎Trage de timp, timpul se scurge
‎și s-a terminat meciul!
‎Pentru marele Bill Russell, 30 de puncte,
‎și 40, repet, 40 de recuperări.
‎Un meci de baschet extraordinar.
‎În vestiar, ‎tradiționala sărbătoare cu bere.
‎Al cincilea campionat pentru Russell
‎și Celtics a devenit forța dominantă.
‎CELTICS ÎNVINGE LAKERS ÎN FINALĂ
‎AL CINCILEA TITLU ÎN ȘASE ANI
‎Într-un fel, în anii '60 ‎Russell trăia Visul American.
‎VOCEA LUI ARAM GOUDSOUZIAN
‎Avea casă în suburbii, ‎trei copii mici, o soție iubitoare,
‎o slujbă bună, o mașină frumoasă.
‎Toate aceste elemente ‎ale unei vieți de prosperitate generală.
‎Bill și Rose se simțeau mai acasă ‎în suburbia albă din Reading,
‎iar orașul era pe bună dreptate mândru ‎de faimosul său cetățean.
‎În primăvara lui 1963, ‎primăria a dat un banchet
‎în semn de apreciere ‎pentru familia Russell.
‎Această întâlnire anuală ‎a orașului din martie 1963
‎decretează o zi ‎ca fiind Ziua Bill Russell.
‎Bill, te onorăm astă-seară ‎pe tine, pe Rose și întreaga ta familie
‎aici, în Reading, pentru ceea ce ești, ‎nu doar ca jucător de baschet,
‎ci și ca sportiv, ca tată, ca familist…
‎Ca rezident de-o viață în acest oraș,
‎îmi place să cred ‎că o caracteristică remarcabilă a sa
‎e prietenia între vecini…
‎Dnă Russell, a fost o plăcere extremă
‎și o consider o onoare…
‎Un merit pentru rasa lui, rasa umană.
‎…în bună pace cu tine și cu dna Russell.
‎Acum ai microfonul.
‎Mulțumesc foarte mult.
‎Da, am emoții din nou în seara asta. ‎Emoții mari.
‎Aș prefera să-l înfrunt pe Chamberlain ‎de zece ori decât să fac asta.
‎Nici nu știu de unde să încep.
‎Dar o spun cu sinceritate,
‎e un pic prea mult pentru mine
‎să văd atâția oameni minunați ‎aici astă-seară.
‎Mă face să simt ‎că viața mea n-a fost irosită.
‎Sincer, credeam ‎că nimeni nu a observat că sunt aici.
‎Și o să-mi amintesc mereu asta
‎și sper doar să pot duce o viață
‎care să vă facă să simțiți mereu ‎același lucru pentru mine.
‎Apreciez mult asta. Mulțumesc.
‎Russell a fost mișcat.
‎Și-a zis: „În sfârșit, ‎sunt binevenit în orașul meu.”
‎A hotărât: „Ne legăm de Reading.”
‎„Casa e mică acum, e timpul ‎să căutăm o altă casă în Reading.”
‎A cercetat casele mai impunătoare ‎din zona de vest.
‎După mai puțin de o lună,
‎a apărut zvonul că vreau să cumpăr ‎o casă în altă parte a orașului.
‎Iar vecinii au obiectat cu îndârjire.
‎Ca sportiv, chiar și ca celebritate,
‎ești un tip minunat în oraș, ‎atâta vreme cât nu stai lângă mine.
‎Soția mea, Rose, a venit acasă plângând,
‎căci văzuse rezidenți ‎care semnau o petiție împotriva vânzării.
‎„Ar fi bine să uităm de casa aia”, ‎mi-a spus Rose.
‎„Nu ne vor aici.”
‎„Am cumpărat casa aia, ‎eu plătesc ipoteca.”
‎„Nu-mi pasă ce crede altcineva”, am spus.
‎„Cine o să se joace cu copiii noștri? ‎Ce o să le spună vecinii noștri albi?”
‎a zis Rose.
‎„Mă gândesc la copiii noștri.”
‎„Nu i-aș putea privi în ochi ‎dacă aș accepta acel comportament.”
‎Nu voiam să las pe nimeni ‎să-mi spună unde să locuiesc.
‎Pe măsură ce câștiga titluri ‎și devenea mai proeminent,
‎Russell știa că victoriile ‎n-o să-l ferească de rasism.
‎Reacționasem la prejudecăți culturale albe ‎aproape toată viața.
‎Erau peste tot.
‎E un mod de viață cu totul nou.
‎În biblioteci, în emisiuni de televiziune, ‎pe fețele oamenilor.
‎Avem șanse mari de succes.
‎Te simți la fel de bine cum arăți.
‎Nu poți fi popular ‎dacă nu știi să te îmbraci.
‎Asta e adevărata frumusețe.
‎Erau puține lucruri ‎pe care albii le făceau
‎fără să-și trădeze ‎prejudecăți care mă ofensau.
‎Am petrecut mult timp încercând ‎să lupt cu toate formele de părtinire.
‎Am fost mereu în apărare, ‎la fel ca în baschet.
‎Îmi ardea buza să atac.
‎Evoluția lui Russell e tipică ‎pentru mulți Negri care se străduiesc,
‎muncesc din greu ‎și apoi trebuie să se gândească:
‎„Trebuie să-mi folosesc influența pentru ‎a protesta față de ce ni se întâmplă.”
‎„Pot să vorbesc despre asta ‎mai mult decât prin realizări?”
‎Acesta e începutul unui atac de proporții
‎asupra sistemului de segregare ‎și discriminare.
‎În 1963, când mișcarea ‎pentru drepturi civile lua amploare,
‎Russell a devenit și mai angajat în luptă.
‎Un mare marș condus de Russell…
‎RUSSELL CONDUCE UN MARȘ ‎PENTRU DREPTURI CIVILE
‎…din Roxbury, un cartier de Negri, ‎până în Boston Common.
‎Câteva luni mai târziu, Washingtonul
‎avea să găzduiască ‎cel mai mare marș din istoria națiunii.
‎SEDIUL CENTRAL ‎MARȘUL DIN WASHINGTON
‎Au venit cu simpatizanți albi ‎din toate cele patru zări.
‎Scopul lor principal e ‎un program complet de drepturi civile.
‎Nu o să existe pace și liniște în America
‎până când nu li se acordă Negrilor ‎drepturile lor cetățenești.
‎La Marșul de la Washington ‎am stat în același hotel
‎cu Reverendul Martin Luther King.
‎Ne-am întâlnit în hol ‎și am purtat o scurtă conversație.
‎M-a invitat să urc pe scenă ‎când a ținut marele discurs.
‎Și am refuzat cu respect.
‎Și motivul pentru care am refuzat ‎a fost că au lucrat câțiva ani
‎ca să realizeze evenimentul ‎și eu nu făcusem nimic.
‎Și n-ar fi fost corect să urc pe scenă
‎și să spun: „Ascultați! ‎Asta e realizarea noastră.”
‎Așa că am stat în primul rând.
‎Ni-l amintim ca pe un picnic, ‎dar i-a îngrozit pe oameni.
‎Aveau parașutiști în jurul orașului.
‎Au făcut rezerve de plasmă, ‎credeau că o să fie baie de sânge.
‎Era nevoie de curaj ‎ca să mergi la marșul de la Washington.
‎Cred că în epoca ‎în care Russell juca baschet…
‎KENNY SMITH ‎DOUĂ TITLURI NBA
‎…lumea trecea prin alte frământări.
‎Nu era vorba ‎să-ți pierzi slujba sau cariera,
‎puteai să-ți pierzi viața.
‎Am avut apeluri de amenințare, ‎m-au sunat
‎să-mi spună că mă omoară, ‎că-mi aruncă în aer casa.
‎Am zis: ‎„Când mi-o sosi ceasul, sunt pregătit.”
‎TESTAMENTUL UNUI BĂRBAT UCIS
‎Medgar Evers a dedicat nouă ani de viață ‎războiului împotriva rasismului.
‎Acum e căzut în luptă.
‎Treizeci și șapte de ani, veteran ‎al celui de-Al Doilea Război Mondial,
‎un martir al luptei Negrilor ‎pentru a pune capăt segregării.
‎Când Medgar Evers a fost împușcat,
‎am ținut o slujbă de pomenire ‎în Boston, la Boston Common.
‎Și am stat lângă Charlie Evers, ‎fratele lui,
‎Am zis: „Dacă pot să fac ceva, ‎uite numărul meu.”
‎M-a sunat în vara următoare și a zis: ‎„Stăm prost rău cu moralul.”
‎„Vrei să ții niște lecții de baschet ‎în Jackson, Mississippi,
‎să arăți că le pasă și celor din afară?”
‎JACKSON, MISSISSIPPI
‎În Mississippi, în 1964, ‎încă mai erau vărsări de sânge
‎erau… Era groaznic!
‎Consiliul Cetățenilor Albi, Ku Klux Klan
‎și… un grup pentru păstrarea rasei albe,
‎am uitat numele exact, ‎nu voiau așa ceva.
‎Au zis că nu îi deranjează
‎să omoare câțiva oameni ‎ca să fie cum vor ei.
‎Charlie mi-a zis: „Știi că n-o să permitem ‎să ți se întâmple ceva.”
‎Am zis: „Bine.”
‎BILL RUSSELL DĂ LECȚII ÎN DIXIE
‎Anunțase membrii echipei
‎că o să se ducă în Mississippi.
‎Cineva a zis: „E un loc cam periculos.”
‎Cineva, Cousy sau Sharman ‎sau altul, a zis:
‎„Bill, o să fii în regulă, ‎doar să nu ieși în evidență.”
‎Un tip care tocmai a câștigat ‎un campionat NBA
‎titlul MVP, toate astea, are 2,06, ‎e Negru cu cioc și se duce
‎în Mississippi când e Vara Libertății ‎poate să nu iasă în evidență?
‎A zis: „Atunci am știut ‎că am dat de belea.”
‎Dle Russell, ce te aduce în Mississippi?
‎Ei bine, dl Evers m-a rugat să vin ‎acum câteva zile,
‎și îl cunosc de ceva vreme, ‎așa că m-am bucurat mult să vin.
‎Am urmărit ce se întâmplă aici
‎și e în bună măsură o parte din viața mea.
‎Unul dintre scopurile mele e ‎să țin niște lecții de baschet.
‎Crezi că prezența ta ‎va ajuta la ameliorarea problemelor?
‎Sper. Nu sper să înrăutățesc lucrurile.
‎Crezi că o să faci copiii albi ‎să joace baschet cu copiii Negri?
‎Așa cred. Nu văd de ce nu.
‎Copiii mei se joacă cu albi.
‎- Încă n-a fost nimeni rănit. ‎- Nu încă.
‎- Mă bucur să te cunosc. ‎- Mulțumesc.
‎Russell a ținut lecții în Jackson,
‎în ciuda amenințărilor cu moartea.
‎Cum era prea periculos să călătorească ‎în afara orașului,
‎Russell a fost forțat să-și scurteze ‎călătoria în Mississippi.
‎Totuși, intrase în burta bestiei
‎și luase poziție în mod public ‎împotriva terorii rasiale.
‎Mișcarea pentru drepturile civile de azi ‎a devenit stagnantă.
‎Cu toții trecem cu vederea ‎faptul că e responsabilitatea noastră
‎să desfacem în următorii doi sau trei ani ‎ceea ce s-a făcut în trei secole.
‎Trebuie să refacem ‎un întreg proces de gândire
‎și avem doar doi sau trei ani ‎pentru a atinge acest scop.
‎Trebuie să fie mai multă ‎înțelegere a celor care duc lupta.
‎Oamenii
‎albi și Negri care stau pe câmpul de luptă
‎zi de zi și noapte de noapte ‎sunt adevărații războinici.
‎Drepturile omului sunt la fel de complexe ‎ca orice altă problemă politică.
‎Singurul lucru acceptat de toți ‎e că trebuie
‎să rezolvăm problema.
‎LE DATORĂM COPIILOR O SOCIETATE DREAPTĂ
‎În agitația culturală a Americii, Celtics ‎s-a confruntat cu o schimbare majoră.
‎Bob Cousy, Houdini de sub panou,
‎căpitanul echipei ‎și cel mai popular jucător al ei,
‎se pregătea pentru ultimul lui sezon.
‎RĂMAS-BUN, BOB COUSY
‎În anul în care urma să se retragă, ‎Cousy ne-a spus: „E ultimul meu an.”
‎Am vrut să ne asigurăm ‎că mai luăm un campionat.
‎Sezonul 1962-1963 ‎a fost o sărbătorire a lui Bob Cousy,
‎cu omagii în fiecare oraș ‎în care a jucat Celtics.
‎Erau pancarte mari în Garden:
‎„Te iubim, Cousy.” ‎„O să ne fie dor de tine, Cous.”
‎Speram că o să se retragă campion.
‎Cred că-mi doream acel campionat ‎la fel de mult ca pe primul.
‎Echipa a făcut tot posibilul să câștige ‎încă un campionat pentru Cousy.
‎Au ajuns în finală,
‎unde îi aștepta ‎un dușman cunoscut și furios.
‎Celtics vânează
‎un al cincilea campionat la rând, ‎performanță fără precedent.
‎Celtics nu au reușit ‎să încheie finala în Boston.
‎Acum conduc cu 3-2 ‎și merg Los Angeles pentru meciul șase.
‎A fost dramatic din cauza circumstanțelor,
‎ultimul meu an, sfârșitul carierei, ‎campionatul care era în joc.
‎Dacă Cousy avea emoții ‎pentru ultimul meci din carieră,
‎jocul lui nu arăta asta.
‎Cousy, la Russell.
‎Pasă lungă către Sanders. Ce fază!
‎Cousy a jucat o primă parte solidă,
‎propulsându-i pe Celtics la conducere.
‎E sfârșitul primei jumătăți a meciului, ‎cu scorul…
‎Mașinăria Celtics, ‎perfecționată de Cousy și Russell
‎în ultimii șapte ani, ‎funcționa fără probleme.
‎Krebs îl ține pe Russell, iar Baylor…
‎Apoi, la începutul sfertului patru, ‎când Boston conducea cu 92-83
‎Cousy a căzut.
‎Cousy e accidentat!
‎Venea dintr-o parte în alta, ‎pare lovit la glezna stângă.
‎Ar putea fi o lovitură zdrobitoare ‎pentru Boston Celtics.
‎Prima dată în 13 ani ‎când am fost accidentat grav.
‎Voiam să termin, dacă se putea, pe teren.
‎Pare a fi o accidentare gravă,
‎după cum merge…
‎Toți am recunoscut că fără Cousy ‎o să avem ceva probleme.
‎West pe mijloc… înscrie!
‎Russell îl ține pe Baylor, ‎dar Baylor a reușit!
‎Fără Bob Cousy, ‎am început să ne pierdem ritmul,
‎și eram măcelăriți.
‎Știam că jucăm cu o echipă mai bună,
‎dar credeam că o să câștigăm. ‎Am avut o ocazie.
‎Red Auerbach se agită pe margine.
‎Cu doar patru minute rămase, ‎Celtics conducea cu un punct
‎când s-a petrecut ceva incredibil.
‎Bob Cousy se întoarce!
‎Buddy LeRoux, faimosul nostru antrenor,
‎mi-a pus gheață ‎până am simțit că pot reintra
‎ca să termin meciul.
‎Revitalizați, Celtics ‎și-au consolidat avantajul.
‎În ultimele secunde, ‎mingea a fost în mâinile lui Cousy.
‎Mai e o secundă.
‎Cousy aruncă înalt.
‎și Boston Celtics sunt campioni!
‎Ăsta e sfârșitul meciului.
‎Al șaselea campionat în șapte sezoane.
‎Am fost foarte norocos în cei 13 ani
‎și Dumnezeu mi-a îndeplinit ‎ultima dorință.
‎- Aș spune… ‎- Ce mod de a te retrage! Doamne!
‎Îmi place, e minunat.
‎Întotdeauna l-am considerat pe Cousy ‎un coechipier aproape perfect.
‎L-am îmbrățișat pe Russ,
‎voiam să împărtășesc bucuria ‎cu cineva apropiat.
‎În privința asta, pot spune că, ‎dacă ar fi s-o iau de la cap,
‎nu-mi pot imagina că aș putea juca ‎în altă echipă decât Boston.
‎Am fost întrebat de multe ori anul ăsta
‎de ce o să-mi fie cel mai dor ‎când n-o să mai joc.
‎Când Cous s-a retras ‎și a ținut discursul de despărțire,
‎toată lumea a început să plângă…
‎Te iubim, Cous!
‎Cineva a strigat: „Te iubim, Cous!”
‎A fost un moment grozav.
‎I-am spus lui Red, care stătea lângă mine:
‎„N-aș trece prin asta.”
‎Eram prieteni speciali, dar limitați, ‎și îl respectam prea mult
‎ca să fiu atras în gelozia pe care alții ‎au încercat să o provoace între noi.
‎Totuși, nu pot spune ‎că am fost vreodată aproape de Cousy.
‎Există prea multă presiune competitivă
‎în sportul profesionist ‎ca să împărtășești speranțe și temeri
‎cu cineva din același domeniu.
‎Pentru Russell, temerile începeau ‎să depășească speranțele.
‎Era frustrat de lipsa progresului ‎în privința drepturilor civile
‎și se întreba dacă jocul are vreo valoare.
‎Prin toate astea, m-am confruntat ‎cu căutarea interminabilă
‎prin care toți Negrii trebuie să treacă ‎pentru a deveni bărbați.
‎Dar eram campion.
‎Presiunea a continuat.
‎Trebuia să joc.
‎Trebuia să înfrunt adversarii.
‎Un tip vine la mine în Boston și zice:
‎„Ce vă faceți acum, ‎când nu vă mai trage Cousy după el?”
‎Am spus „Ei bine…
‎o să fie greu, trebuie să ne adaptăm.”
‎„Dar fă bine
‎și sună la ‎Boston Globe ‎sau WBZ,
‎află cine a fost MVP în ligă ‎în ultimii trei ani.”
‎Subtitrarea: Anca Tach