EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Om det inte vore för Bill Russells alla mästerskapsvinster,
hade nån pratat om Boston Celtics?
Nej.
Skämtar du? Det råder ingen tvekan.
Han var den största, mest dominanta vinnaren
nånsin i basketens historia.
Vet du vad han har på händerna? Fler ringar än fingrar.
Elva ringar. Vem mer kan leva upp till det?
En sån vinnare ser vi aldrig mer.
Han vore Gud. Han är Big Bang.
Han vann 11 mästerskap, två som spelande tränare.
Fem gånger utsågs han till NBA:s mest värdefulla spelare.
Bill Russells arv: spelets pionjär.
Han skapade den mest fantastiska amerikanska sportdynastin nånsin.
Alla i ligan som tänker på Bill Russell, tänker på att vinna.
Han kunde vinna utan att göra mål. Han var unik.
Han är den smartaste spelaren som nånsin spelat.
Bill terroriserade alla som försökte skjuta i tresekundersområdet.
På grund av Russell, ogillar jag grönt, Boston clam chowder…
Jag gillar inget med Boston.
Alla lag och spelare i ligan försökte sänka dynastin.
Endast en kom nånsin i närheten.
Det var en fin duell och en fin matchning.
De var två mytiska bestar, stora titaner, som slogs om ringen.
Det var episka strider och vi var där för att se dem.
Chamberlain reser sig över honom, han dominerar varenda spelare han möter.
Men han hade inte siffrorna som räknades, vilket var att vinna mästerskap.
Årets mottagare av Frihetsmedaljen avslöjar de bästa av oss
och dem vi ser upp till.
Mer än nån idrottare av sin tid,
kom Bill Russell att definiera ordet "vinnare".
Människan Bill Russell försvarade rättigheter och värdighet för alla.
Han marscherade med King. Han stod upp för Ali.
Han möjliggjorde många andras framgångar.
Goda ledare föregår med gott exempel.
Han ändrade många regler och det rev många murar.
Bill kämpade för nåt mycket större,
och det var att tillhöra en plats på samma villkor som vita USA.
BILL RUSSELL: LEGEND
31 JULI 2022
Tidigare idag meddelades
att Boston Celtics basketlegend Bill Russell har dött vid 88 års ålder.
Men ikväll blir han ihågkommen som idrottsman och aktivist.
Bills handlingar på och utanför planen, under hela hans liv,
formade generationer av spelare till det bättre och vi är evigt tacksamma.
Vi är vid statyn som avtäcktes 2013.
Folk har stannat till här idag och berättat sina historier,
vilket ger en bild av Russells inverkan.
BILL RUSSELL - 10 000 POÄNG
Jag kunde inte fatta att Bill var borta.
Men jag tänkte tillbaka på allt som han har gjort i livet,
och hans bidrag till mänskligheten.
Det var det viktiga.
Sju månader före sin bortgång
auktionerade Russell bort sin samling av minnessaker.
Allt är från 87-åringens privata samling,
inklusive mästerskapsringar, MVP-troféer och tröjor han spelat i.
En del av intäkterna går till Russels välgörenhet MENTOR,
en organisation hängiven hans livslånga engagemang
att säkerställa möjligheter för unga personer.
Jag vill ha en del av kollektionen. Han har varit toppen mot mig i alla år.
Han är…
Det han har gjort för medborgerliga rättigheter är oöverträffat.
FEM I CELTICS VÄGRAR SPELA EFTER SEGREGATION
Jag vill ha de elva ringarna. Ingen bjuder över mig för dem.
Jag skulle nog vilja ha ett av hans bokmanuskript.
Exempelvis första utkastet av Second Wind.
Det vore speciellt.
950 000 från online-köpare. Tredje och sista utropet.
Såld för 950 000 dollar, online-köpare.
CELTICS VÄLKOMNA TILL BOSTON
En basketmatch börjar och slutar med en klocka.
Detsamma gäller en basketkarriär.
Men utanför spelet hittar man sällan praktiska referenspunkter
som anger när händelser börjar och slutar.
Det brukar bero på varifrån man började och vilket perspektiv man har.
VÄLKOMNA TILL BOSTON
I december 1956
landade Bill och Rose Russell på Bostons Logan Airport.
De hade varit gifta knappt två veckor.
När jag gick med i Celtics, hade jag aldrig nånsin varit i Boston.
Det var först vid signeringen.
Bill var nationell mästare på college och olympisk guldmedaljör.
Nu hoppades Celtics-fansen på ett mästerskap i sin stad.
Jag var 22 år och hade inte börjat raka mig,
så jag hade ett litet getskägg.
Första frågan jag fick på första presskonferensen var:
"När ska du raka skägget?"
Jag hade aldrig tänkt på det. Till slut sa jag: "Vet du?
När Celtics vinner sitt första mästerskap, rakar jag mig."
"RUSSELLS FÖRSTA JOBB: ATT VINNA CELTICS FÖRTROENDE!"
Folk trodde att han skulle vara i bra form, men det var han inte.
Han sa: "Jag visste inte att proffsbasket skulle bli så tufft."
Jag missade säsongens första tredjedel och jag var ur form.
Jag hade inte rört en basketboll på en månad.
Jag kom in i ligan med dåligt självförtroende som skytt.
Mina belackare sa att proffsbasket inte var för mig
eftersom jag sköt dåligt från längre än en meter.
Så jag ville bara stå längre bort och skjuta skott.
Jag missade nästan alltid och folk skakade på huvudet
och sa: "Ser du? Han kan inte spela."
Boston-pressen ifrågasatte Russells värde för laget
och jämförde honom med en annan nybörjare:
den ledande målgöraren i Holy Cross, Tommy Heinsohn,
Boston-pressen förstod sig inte på Russell.
Folk trodde inte att Russell skulle vara en faktor i NBA.
Han sköt layups över stoppbrädan. Offensivt var han så oduglig
att man inte kunde föreställa sig vad Russell hade att erbjuda.
RUSSELL MISSLYCKAS MED CELTICS
Det fanns ingen respit för Russell på bortamatcher.
Det var fullsatt i Kiel Auditorium den kvällen i december 1956.
Bollen åkte upp, Bob Pettit från Hawks och jag hoppade.
"Svartskalle! Åk hem till Afrika, din babian!"
"Se upp, Pettit, du blir täckt med choklad."
Det var uppenbart vem man syftade på. Jag var den enda afroamerikanska spelaren.
Efter fem matcher, tvivlade jag verkligen på min förmåga.
Jag kom hem till Rose och sa: "Det är bäst vi börjar packa.
Vi blir inte kvar här länge."
Russell hade flyttat till Boston från Bay Area.
Han gick på high school i West Oakland och sen University of San Francisco,
det enda college som erbjöd honom ett basketstipendium.
För oss i West Oakland var San Francisco ett exotiskt land.
Bay Bridge spände över en så bred kulturell klyfta
att de båda sidorna talade olika språk.
Jag skämtade om att jag aldrig hört ordet "mother" användas fristående
förrän jag kom till San Francisco.
Plötsligt befann jag mig i ett hav av vita människor.
Jag gick in i salen och en förstaårselev säger:
"Pojk, vad kallar de dig?"
Jag sa: "Jag heter William Russell." Han sa: "Jag ger dig ett smeknamn."
Jag sa: "Om du gör det, får du spö."
När jag gick på USF, var det kanske fem svarta elever,
Det var allt.
Min rumskompis hette KC Jones.
Bill och KC delade passionen för basket och hjälpte varann utanför planen.
Vi två hade inte så mycket kläder när vi gick på college.
Jag tjänade 30 dollar i månaden
på gräsklippning eller vad det nu var. Russell tjänade inget.
Vi brukade använda…varandras underkläder.
Det var det enda som passade oss båda.
Russell bestämde sig för att testa sin atletiska förmåga i en annan sport.
Jag bestämde mig för att prova på friidrott.
Jag hade två skäl för det.
Endast en collegelag-medlem fick en tröja med knäppning.
Jag behövde en sån tröja.
Och sen gillade jag att springa och hoppa.
Han ville prova friidrott för skojs skull.
Han började med höjdhopp. Han hade märklig teknik.
Han hoppade med ansiktet före.
Han gjorde det annorlunda.
Han backade 50 meter, började långsamt och ökade farten.
När det gick i 160 km i timmen, hoppade han.
Han hoppade drygt två meter.
Han var nästan i världsklass från starten.
När han försökte använda den här färdigheten på basketplanen,
var hans tränare inte imponerade.
Vi spelade på Cal-Berkeley.
Deras center var en All-American i försäsong.
Jag blockerade hans första fem skott.
Ingen i lokalen hade sett nåt liknande.
De begärde time-out, jag gick in i vår samling
och min tränare säger: "Du kan inte spela så.
En bra försvarsspelare hoppar inte.
Du hoppar för att blockera. Det går inte."
Så jag går ut och provar.
Killen sätter tre layups på raken.
Då återgick jag till mitt spelsätt.
Russell, 208 cm, slår bort den bara så där.
Bill Russell uppfann bokstavligen modern defensiv basket.
Han ändrade spelet från ett horisontellt spel,
spelat mestadels av fastnaglade vita, till det spel vi känner till idag.
Det Bill gjorde, vilket man ofta ser, är
att han inte bara slog bollen ur spel.
Han försökte hålla den i spel, som med en retur.
Anfallet är på utsidan, försvaret är inne. Om han lyckades nå bollen,
kunde en lagkamrat ta bollen snabbt. Det ledde till snabba uppspel.
Han var förutseende som ingen annan.
Han gick upp för att blockera den,
och antingen blockerade han
eller så fick han en att skjuta galet,
ur balans eller ett omöjligt skott att sänka.
Russells defensiva spel gjorde USF Dons oslagbara.
Han skjuter och det är ett bra skott.
Dons tar bollen.
Bill Russells Dons vann 55 matcher i rad
och NCAA-mästerskap efter varann.
Bill Russell vinner Most Valuable Player.
Bara att se honom spela
och skrämma hela lag i college, var så speciellt.
Han var den enda skälet till att laget vann.
Men de utmärkelser och sånt som borde ha blivit hans, blev inte det.
År tre på college tog jag i genomsnitt 20 poäng och 20 returer per match.
Jag blockerade minst 15 skott per match.
Jag var MVP på mästerskapen.
Jag åkte hem till banketten i norra Kalifornien,
och en annan spelare valdes till årets spelare.
Hans enda kvalifikation tycktes vara att han var blond.
De visste att det var kontroversiellt. De bad min coach be mig säga några ord.
"Gratta den här killen och säg att du hoppas vinna nästa år."
Jag sa: "Det gör jag inte."
Det var otroligt att vinna mästerskapen efter varandra.
Men jag tror inte att folk gillade
att det var tre svarta i förstakedjan i San Francisco.
De åkte till ställen och tilläts inte
checka in på hotell och äta på restauranger.
Det som hände var att jag lämnade hotellet
och gick till en restaurang en bit bort.
Jag sa att jag ville äta.
Han sa att det gick bra, men jag måste sitta i köket.
Jag vägrade, gick tillbaka till hotellet och somnade.
1955 inträffade två händelser som gjorde ett livslångt intryck på mig.
En 14-årig pojke vid namn Emmett Till mördades av två vita män
för en påstådd förolämpning mot en vit kvinna.
Hans mor insisterade på öppen kista vid begravningen,
så att världen kunde se brutaliteten mot hennes son.
Samma år greps Rosa Parks, en svart sömmerska,
för att hon vägrade ge sin plats åt en vit passagerare
på en buss i Montgomery i Alabama.
Det var dags att säga ifrån.
Jag hade fått nog och det här var slutet.
Att vara en svart tonåring på 50-talet
måste ha varit extremt svårt.
Men trots det,
lägger man det åt sidan,
går ut på planen och presterar på väldigt hög nivå.
Jag bestämde mig för att bli en briljant basketspelare.
Jag la allt jag hade inom mig i det beslutet.
All ilska och förundran förenades med ett syfte.
Bill Russell växte upp i Jim Crow-Södern.
Han var barn på 30-talet i Monroe i Louisiana.
Det man gjorde under Jim Crow var att frånta svarta sina rättigheter.
De hade ingen rösträtt, man hade fysiskt skilda utrymmen,
det innefattade våld, lynchning.
Jim Crow underströk för afroamerikaner att de var andra klassens medborgare.
Jag visste att jag bodde på en fullkomligt segregerad plats.
Jag ser mitt liv, särskilt som barn, som ett väldigt skyddat liv.
Mina föräldrar såg till att skydda mig från problem.
Pappa hade själv upplevt slaveriet.
Han var en generation från det. Folk i hans familj var slavar.
Slaveri är den högsta formen av respektlöshet,
så min far såg till att han aldrig behandlades som en slav på nåt sätt.
En av de saker som var viktig för honom
var att leva ett värdigt liv, så hans barn skulle vara stolta.
Pappa jobbade i en fabrik och bad om en lönehöjning.
Chefen sa: "Det går inte, Charlie.
Om jag gör det, tjänar du som vissa vita.
Jag kan inte betala er pojkar lika mycket som de vita."
Han sa n-ordet till pappa.
Som om…ingenting.
Väl hemma den kvällen,
pratade pappa högt och sa:
"Jag måste härifrån, för om jag stannar…
…kommer antingen jag döda en av dem eller så dödar de mig."
Vi migrerade när jag var nio år. Vi flyttade till Kalifornien.
Kom ihåg att det här är en nioåring.
Det här är det största äventyret han kan tänka sig.
Att hoppa på ett tåg.
Att åka till en helt okänd plats.
Tanken på att flytta var en chock för min bror och mig.
Vi hade inte rest mycket.
Jag satt bredvid mamma i sektionen för färgade ända till St. Louis.
Och sen, för första gången i våra liv, kunde vi sitta varsomhelst.
Russells flytt till Oakland ingick i den stora migrationen av svarta
som lämnade Jim Crow-Södern i jakt på bättre utsikter under andra världskriget.
Bill pratar om att de anländer till Kalifornien som "invandrare",
för de kom från ett annat land
och måste lära sig sederna i det här nya landet,
där man kunde dricka ur samma vattenfontän,
sitta var som helst på bussen.
Pappa och mamma jobbade på varven.
Skolorna var integrerade, och det var en förändring.
Jag hade aldrig sett en basketboll. Jag visste inte att den fanns.
Ungarna hade fått en stoppbräda och en korg nånstans ifrån.
Jag vet inte varifrån, men de hade inte köpt den.
Så jag såg dem spela basket.
Jag spelade med dem, men jag var verkligen inte bra.
När Bill kom till Oakland,
tog hans mamma honom förbi en byggnad.
Bill sa att den såg lustig ut. Hon sa: "Du kommer att vara där ofta."
Bill sa: "Vad pratar du om?" Hon pekade på ett bibliotek.
De hade aldrig haft tillgång till ett bibliotek i Louisiana.
Svarta skulle inte läsa.
Jag gick till biblioteket för att läsa. Jag läste en historiebok.
I ett avsnitt stod det:
"Slavarna i USA hade det bättre än de hade som fria människor i landet de kom från."
För mig var det förbluffande.
Jag var tio år och sa: "Det kan inte stämma."
För alla människor i världen vill vara fria.
Jag hade min egen privata värld
och min dyrbaraste ägodel var mitt lånekort från Oaklands bibliotek.
Jag var där nästan dagligen.
Jag lånade reproduktioner av målningar och tog hem dem.
Tryck av Da Vinci och Michelangelo.
Tavlorna trollband mig.
Jag studerade en Michelangelo i timmar och försökte memorera varje detalj.
Det tog veckor innan jag var nöjd och kunde blunda
och återskapa allt som jag sett i reproduktionen.
Sen taggade jag till för ett test, att rita tavlan ur minnet.
Resultatet blev alltid en besvikelse.
Skolan hade precis börjat på hösten 1946
när jag kom hem en dag och fick veta att mamma var på sjukhus.
Influensa, sa de. Inget allvarligt.
I två veckor, när vi var på besök, brukade hon skratta
och prata om hur hon förvirrade läkarna.
Efter ett sånt besök väckte mr Charlie oss ur djup sömn och sa:
"Er mamma dog ikväll."
Jag var 12 och hon var borta.
När hans mor gick bort, på den tiden,
var det naturligt att mostrarna
tog över barnens uppfostran.
Hans far sa: "Nej, jag tar dem med mig."
Nummer ett: "Jag lovade deras mamma." Och två: Ingen annan fick uppfostra dem.
Men det var en jobbig tid för Bill.
Jag var inte samma person. Jag blev en ensamvarg och introvert.
Jag begränsades av starka tvivel
på att jag kunde bli nåt utan min mamma.
Alla jag mötte, kände att det var nåt fel på mig.
Det värsta var att jag höll med.
Jag var klumpig på allt.
När jag gick på junior high school, hade klasserna en liga
där varje klass spelade en 15-minuters match på lunchen,
och jag var ersättare i mitt lag.
Ingen visste nog vad för typ av spelare han skulle bli.
Han visste nog inte det själv.
Han var välsignad med fysiska egenskaper som han inte förstod eller kunde tygla.
Jag blev petad från juniorlaget andra året på gymnasiet.
Tränaren för huvudlaget, min klassföreståndare på junior high, sa:
"Det gläder mig att du är petad. Nu kan du spela i huvudlaget."
Tränare George Powles såg potential i Bills spel innan Bill själv gjorde det.
Jag minns att jag sa till Bill
att spela så mycket boll han kunde under sommaren,
för han skulle vara center i förstakedjan efterföljande säsong,
med start i oktober.
Han sa: "Jag kanske kan spela på pojkklubben."
OAKLANDS POJKKLUBB
Jag gav honom en dollar.
Det var den mest välinvesterade dollarn nånsin,
för den gav honom tillträde till klubben hela sommaren,
och han spelade basket hela tiden.
Spelet blev nog seriöst sista året på high school.
Ungefär halvvägs in i säsongen, började jag se och märka saker.
Jag visste plötsligt att jag kunde göra i basket
det jag inte hade kunnat göra med målningar.
Jag satt med slutna ögon och såg spelkombinationer i huvudet.
Jag var i mitt eget privata basketlabb och tog fram ritningar.
Jag blockerade många skott.
Det var kul att utföra mina egna skapelser.
Ibland blev det rätt på första försöket.
För mig var det som att kunna måla en Michelangelo direkt på duken.
Jag sa till mig själv: "Jag gjorde det."
Det är häftigt att tänka sig att han kunde se ett spelupplägg en gång
och sen visualisera det i huvudet om och om igen,
innan han provade det på planen.
Det satt i ryggmärgen innan han ens hade utfört det.
Russell förvandlade speluppläggen till planer inför collegemästerskap.
Sen tog han med dem ut på världsscenen
med USA:s herrlag i OS 1956.
Här har vi allas All-American.
En obesegrad säsong och nu utvald till OS-landslaget.
Ser du fram emot resan till OS?
Jag har sett fram emot den så länge jag kan minnas.
OS 1956 MELBOURNE, AUSTRALIEN
På den tiden handlade OS-rörelsen om att tävla.
Det spelade ingen roll varifrån idrottaren kom.
Russells dynamiska försvar gav amerikanerna guld mot Sovjet.
En spännande grej med att vinna guld
är att just i den stunden
vet man att man är bäst på planeten.
Och det är nåt man kan vara stolt över.
Med två collegemästerskap och en guldmedalj,
var Bill redo att bli proffs.
Folk inser det inte nu, men NBA var i princip kritvitt.
Se på tidiga foton.
Ligan var övervägande vit.
Det oskrivna kvotsystemet var en svart spelare.
Med tiden kunde man ha två svarta spelare.
Ett skäl var att de ändå måste dela rum, men inte fler.
Den första svarta spelaren i NBA
var Chuck Cooper från Duquesne.
Beslutet kom från tränaren för Boston Celtics, Red Auerbach.
Auerbach struntade i färg-situationen.
Han visste att det handlade om att vinna
och han var tvungen att göra vad som krävdes för att vinna.
Det innebar att sätta ihop rätt lag med de bästa spelarna.
Boston Celtics på 50-talet var i toppen, men vann aldrig.
De var duktiga offensivt,
med namn som Bill Sharman och Bob Cousy,
50-talets överlägsna bakre planhalva.
Men de vann inte mästerskap.
Bob Cousy var bland de första superstjärnorna i NBA.
Om du stoppade en vanlig man på gatorna på 50-talet
och bad dem nämna en basketspelare,
nämndes Bob Cousy oftare än nån annan.
Cousy är ur bild. Vilket sensationellt skott.
Jag kunde göra ovanliga saker,
och min fantasi kompletterade det,
så jag gjorde saker som ingen annan gjorde.
De kallade mig Mr Basketball, planens Houdini.
Celtics hade ett blixtrande anfall,
men laget hade svagt försvar och problem med returer.
Bollinnehav var nyckeln.
Om man kunde ta returerna,
kunde man köra nästan vilket spelupplägg som helst.
Arnold kom till mig året innan, den enda gången nånsin,
och sa att det fanns en kille i Kalifornien som kunde lösa våra problem.
Jag var övertygad om att vi behövde Bill Russell.
Han reagerade snabbt, hade fina reflexer
och långa armar. Det var fantastiskt.
Det var svårt att få Russell.
Rochester Royals fick välja först.
Celtics var sjunde att välja,
så Red använde några byten för att hamna på andra plats.
Det var inte allt.
Red Auerbach hittade alltid sätt att få som han ville,
så han gick till Celtics ägare, Walter Brown,
som var stor aktieägare i Ice Capades,
en otrolig framgångsrik underhållningsform
som alltid sålde ut arenor.
Brown, efter påstötningar av Red Auerbach, gick till Rochester Royals ägare,
och sa: "Det här ska jag göra för dig.
Vi skickar Ice Capades till så många föreställningar du vill,
om ni går med på att inte ta Bill Russell som ert första val."
Så man bytte Bill Russell mot Ice Capades. Det var Red Auerbachs förtjänst.
Red hade förvärvat Russell, men svårigheter att uppfylla förväntningar
fick Russell själv att ifrågasätta om han passade i laget,
fram till ett möte med Red före match.
Han sa: "Kom tidigt till matchen. Jag vill prata med dig."
Så vi sitter i Boston Garden,
och killarna lägger ut golvet och korgarna och så,
och han säger: "Jag vill säga en sak.
Jag bryr mig inte om hur många poäng du gör.
Hjälp oss bara att vinna."
Jag sa: "Din lön kommer att avgöras av de här två ögonen.
Överge inte en skottchans, men oroa dig inte för nån statistik.
Din enda oro är om vi vann eller förlorade."
Så ligger det till.
Det lättade på pressen mellan honom och mig
och efter det började Red se vilken inverkan jag kunde ha
med returer och försvar.
I övergångsspelet behöver du nån som kontrollerar din stoppbräda
för att jobba effektivt med returer. Det gjorde Russ.
Nyckeln till snabbt uppspel är defensiva returer och outletpassningar.
När bollen åkte upp, ställde jag mig åt sidan,
den närmaste sidan, och väntade på hans passning,
så jag kunde röra mig ner för planen och inleda uppspelet,
för jag visste att han tog varenda retur.
Det andra laget sköt.
När skytten landade, sköt vi en layup åt andra hållet.
Hans jobb var att ta returen, blockera skotten och avleda passningarna,
och sen vända den åt andra hållet,
och låta resten av killarna rusa upp som det inkommande tidvattnet.
Bob, det måste kännas bra
som dagens bästa spelare
att ha en kille som du vet kan ta bollen. Hur känns det?
Självklart är det så att de flesta fansen
som ser Celtics matcher, vet att vår offensiv bygger på snabbt uppspel.
Vi har aldrig haft en man stor nog för det.
Till och med vid det här laget, ifråga om returer,
passningar och försvar, råder ingen tvekan om Russells överlägsenhet
SENSATIONELLT! ENORMT!
Jag har min fru att tacka.
Ibland undrade jag, men inte Rose. Hon pratade alltid med mig.
Efter träningen och även under pauser, uppmuntrade hon mig.
Detsamma gällde efter hemmamatcher.
Enda gången det inte gick var på bortamatcher.
Jag saknade hennes uppmuntran då.
När jag gifte mig med Rose 1956 var jag 22 år och nyligen hemkommen från OS.
Jag hade ingen aning om vad jag sysslade med.
Jag visste bara att Rose accepterade och tog hand om mig
även utanför basketen, vilket var ett stort genombrott för mig.
Celtics nådde toppen i Eastern Division för första gången i lagets historia.
Nu skulle de möta St. Louis Hawks om mästerskapsvinsten.
CELTS MÖTER HAWKS I ÖPPNINGSMATCH
I Boston ser en fullsatt arena kampen i NBA-mästerskapen
mellan St. Louis Hawks och Boston Celtics.
Russell i femman.
Det var en bra serie.
Ju hårdare match, desto bättre spelade Bill Russell.
Jag gjorde fyra layups.
Han blockerade två och jag missade två när jag letade efter honom.
Serien, och Russells första år,
avgjordes i de sista minuterna i sjunde matchen.
Långt in i fjärde perioden är det oavgjort.
Russell kör höger till vänster. Den går i! De tar ledningen!
Macauley med bollen upptill i cirkeln.
Långt ner till Pettit, han driver, blir foulad av Russell.
Han går till linjen och har chansen att jämna ut.
Han är redo. Han doppar och skjuter. Den går runt kanten i mål.
I den matchen såg jag två av de bästa uppspelen nånsin.
Först av Russell.
Spelet är oavgjort, tiden rinner ut.
Celtics rör sig neråt. Cousy till vänster.
Cousy gav honom en lång passning. Han måste fånga
och sätta den i samma rörelse.
Han missade målet.
Inte bra! Returen går till Martin. Martin på mitten av planen.
Nu har St. Louis bollen.
En passning fick den till en kille som i en dribbling
tänkte göra en layup för att vinna.
Och den här Coleman var framför alla.
Jack Coleman glider längs planen och det blir en utbrytning.
Jag stålsatte mig och kämpade allt jag kunde.
Bill Russell springer ner för planen.
Russell passerade mig i en dimma.
Han gör en layup som blockeras av Russell! Vilket spel av Bill Russell!
Det hade gett dem ledningen med tre-fyra sekunder kvar.
Okej, det står 113 -113 efter första övertiden…
Nästa underbara spel var av Alex Hannum. Med en sekund kvar, tog de time-out.
Jim Loscutoff sänker en foul.
Celts leder med två, men Hawks hinner med ett skott.
Hawks ställer sig runt spelar-tränare Alex Hannum.
Hannum sa: "Jag kastar bollen till botten på planen.
Den träffar stoppbrädan. Pettit, fånga och sätt den. Gör det."
Passningen var perfekt.
Jag hoppade upp och landade inte. Jag sköt den i luften.
Det funkade, men jag missade målet.
Och så slutar matchen!
Och Celtics vinner sitt första världsmästerskap.
Och för mig är det första gången jag annonserar ett.
Vi var lyckliga. Första titeln.
Red Sox hade inte vunnit på åratal, Bruins hade inte vunnit.
Patriots existerade inte då.
Och efter matchen
sa Red: "Nu rakar vi bort skägget."
Jag hade glömt bort det
till tränaren hämtade rakhyveln och rakkrämen.
Den kvällen blev jag verkligen en del av laget.
CELTICS VINNER TITELN, 125 MOT 123
CELTICS TAR SIN FÖRSTA NBA-TITEL
Efter ett triumferande första år,
bestämmer sig Bill och Rose för att de vågar slå rot i Bostontrakten.
De köpte hus i Reading.
Reading är en förort med arbetarklass, ganska konservativ.
Russell bodde i Reading under hela sin Celtics-karriär,
men han kände sig aldrig helt välkommen.
Han klagade på trakasserier av vissa lokalbor.
De blev förföljda runt stan. Vandaler tippade sopor runt hans hus.
När jag flyttade till Reading i Massachusetts,
var vi den första svarta familjen där.
Varje gång pappa lämnade stan,
kom "tvättbjörnarna" och välte soporna.
På morgonen var det skräp över hela gården.
Pappa gick till polisen och sa: "När jag är bortrest,
bråkar nån med min fru och välter våra soptunnor."
De svarade: "Vi kan inget göra mot tvättbjörnarna."
Så, jag gick till delstatsregeringen och skaffade vapentillstånd.
Plötsligt försvann "tvättbjörnarna".
Boston skulle vara en rasliberal stad.
Sen 1800-talet hade den rykte om sig som ett "USA:s Aten".
Men Russell hittade en trångsynt kultur
där många vita i arbetarklassen ogillade all svart närvaro.
Boston var
den minst
liberala staden i NBA när jag kom dit.
Han behövde inte åka till Boston för rasism. Det var 50-talets USA.
Två, fyra, sex, åtta, ingen integration för oss!
HÅLL VÅRA VITA SKOLOR VITA
Russell försökte hitta tröst från landets våldsamma rassprickor,
inte bara genom att spela, utan genom att ritualisera att vinna.
CELTICS TAR TREDJE RAKA KLÅR PHILADELPHIA 106-92
CELTS UTKLASSAR NEW YORK
Celtics plöjde genom säsongen 1957-1958,
och Russells 22 returer per match blev enkla poäng.
De verkade redo att vinna ännu en NBA-titel.
CELTICS FAVORISERADE ÖVER HAWKS INFÖR KAMP OM NBA-TITELN
Hej, basketfans. Johnny Most från ovanför planen.
Välkomna till världsmästerskapsserien 1958 mellan Hawks och Celtics.
I andra halvan av match tre, med oavgjort i serien,
blockerade Russell ett skott och landade fel.
Han slet av senor och slog av en benflisa i fotleden.
Vi önskade inte Bill nåt illa,
men vi var inte olyckliga över att han hade vrickat foten.
Det var en kraftig vrickning. Jag missade ett par matcher.
Russell var tillbaka i sjätte matchen i St. Louis
och Celtics låg under med tre mot två,
men han kände ännu av den skadade foten.
Pettit långt nere.
Till Tom Heinsohn, två poäng.
Pettit driver och inte ens Russell kan stoppa honom.
Macauley med bollen och det är över!
St. Louis Hawks vinner mästerskapet efter Bob Pettits 50 poäng.
Vi förlorade på sex matcher,
men det var som skillnaden mellan att vara fattig och vara pank.
Att vara fattig är ett sinnestillstånd, att vara pank är tillfälligt.
Vi visste att det var en tillfällig situation.
Så året efter måste vi försöka vinna så många matcher som möjligt.
Alla var tävlingsinriktade, inte minst Arnold.
Han bär bollen, Mendy! En gång?
Red var ganska intensiv.
Han ville inte att vi skulle skaka hand med motståndarna innan matchen.
Vi hatade dem!
Arnold kanske tog det till nästa nivå,
men vi skulle inte samexistera mer än för att vinna över dem.
Året efter, säsongen 1958-1959,
avslutade Celtics med ligarekord.
Vi kunde spela alla typer av basket.
Vi kunde springa med alla,
eller köra långsamma offensiva spel med alla.
Allt gick lika lätt.
Red fyllde ut gruppen med ett ungt lag som han hoppades skulle växa ihop.
Efter uttagningarna 1957, ringde Red och meddelade:
"Jag valde Sam Jones från North Carolina Central University.
Vad sägs, Russ? Är han bra för oss?"
Jag sa: "Vem fan är Sam Jones?"
"En Schvartze." Det var jiddisch för en svart person.
"Jag tänkte att du kände honom." Jag sa: "Red, jag känner dem inte alla."
Men oavsett det,
fanns det ingen tvekan om att Sam Jones skulle bli en stor basketspelare."
Det lustiga är att Sam var som en gamling.
Sam Jones förtjänar mer erkännande.
De som förstår spelet vet att Sam var vass.
Man vet inte vart han är på väg, men man vet att han hittar mål.
Man ville inte möta honom alls.
Han tvekade aldrig att skjuta och han missade aldrig.
Red återförenade även Bill med collegekamraten KC Jones.
Reportrar ifrågasatte alltid Red när KC fick spela.
"Varför byter du in honom? Han gör inget."
Red slog på sin cigarr, blåste ut den gröna röken
och sa: "Hörni, det enda jag vet om KC Jones
är att varje gång han får spela, ligger vi på."
KC Jones bryter och här kommer Celtics.
KC var nog den bästa defensiva guarden jag nånsin har sett.
Red främjade en lagkultur runt spelarnas egenheter,
så de kunde vara sig själva.
Han byggde mer än ett vinnande franchise.
Det här var bröder.
Vi var familj och hade tur nog
att kunna hålla ihop den kärnan.
Vi hejade på varann, kämpade för varann,
och vi gjorde allt vi kunde för varandras framgångar.
Han älskade sina lagkamrater,
och på många sätt var de en andra familj.
Vi var kärleksfulla mot varandra.
Det bästa sättet att vara tillgiven är genom humor.
Om du frågar de som känner Bill Russell
är det första man tänker på hans garv.
Han är arrogant.
Han är Bill Russell!
Men han är även den galna killen som skrattar, skojar och har kul.
Man hörde hans kacklande, det berömda skrattet.
Hans skratt var smittsamt, unikt.
Genuint.
Det var liksom…
Första gången jag hörde det, sa jag:
"Skrattar han åt mig eller vad håller han på med?"
Han skrattar om han trivs i sällskapet.
Red sa att mina skratt och uppkastningar skulle driva honom ur basketen.
Ibland kom jag till matchen och bara kräktes.
För mig var det viktigt att bli nervös.
Vissa människor är så intensiva
att de måste hitta en ventil för intensiteten,
så de kan slappna av och prestera.
Efteråt mådde jag bra och det såg värre ut än det lät.
Jag minns en uppvärmning.
Jag sa: "Jösses, Russell glömde kräkas."
Jag ropade in laget från planen.
Jag sa: "Tillbaka till omklädningen."
Jag vände mig till Russell och sa: "Gå och spy."
Han kräktes och vi gick ut och vann.
Vi hörde honom gå in och tänkte: "Tack och lov att han spydde!"
Då visste vi att han var redo för en stor match.
I slutet av säsongen 1958-1959,
hade Celtics en ny chans att vinna mästerskapet.
Första konfrontationen mellan Celtics och Lakers inträffade 1959.
Lakers var i Minneapolis då, så det är bortglömt,
men det var början på Celtics styre över Lakers.
Boston har vunnit tre i rad, så nu måste Lakers vinna.
I fjärde matchen höll Russell alla andra borta från returerna
och säkrade 30 stycken.
Bob Cousy drar mot målet när Boston pressar på.
Celtics vinner 118-113.
Auerbachs lag är det första att göra rent hus i finalerna.
Celtics dominans i 1959 års finaler
visade att laget var på plats
och satte Bill på topp igen som mästare.
CELTICS VINNER FJÄRDE RAKA FÖR ANDRA TITELN PÅ TRE ÅR
Då var jag kär i min karriär.
Jag älskade den, varenda minut av den.
Det var en underbar tid för mig.
Det året gick inte NBA:s MVP-pris till Russell,
utan till Bob Pettit från Hawks.
Men i Boston
blev det allt tydligare att Bill Russell var mest värdefull i Celtic.
Jag visste att han var skicklig returtagare och passare,
men inte att han var en ledare.
Många visste inte det, men han var så hängiven att vinna
och lagstrukturen.
Han var en vinnare, helt enkelt.
Så han kände att han borde få en viss respekt
baserat på vad de lyckades åstadkomma som lag.
Bob Cousy hade varit ledare, men det är klart vem som blev ledare.
Bob kom dit, han var lagets stjärna.
Han kunde ha sagt: "Jag är stjärnan." Men han sa: "Vi kör."
-Tillsammans. -Ja.
Jag var mannen när han kom till Boston,
och sen blev han mannen,
men media gav honom inte äran för det.
Inför en spelturné, stukade Bob Cousy fotleden.
På en turné spelar vi fem matcher i rad.
Russell ville visa att han kunde spela utan Cousy.
Han måste ha blockerat 9 000 skott. Det var otroligt.
LaRusso går upp, Russell blockerade!
Vi vinner alla fem.
Vi återvänder till Boston. Rubriken är: "Kommer Cousy spela ikväll?"
COUSY ÄR UTE, MEN CELTICS VINNER ÄNDÅ
CELTICS OBESEGRADE TROTS COUSYS FRÅNVARO
FANSEN SKA VISA ATT COUSY ÄNNU ÄR BÄST
När jag växte upp i Boston, var Russell-Cousy-teamet
den enda vinnande sporten i grannskapet.
RUSSELL, BRA HEINSOHN, BÄTTRE
COUSY, BÄST 18 POÄNG
Celtics beundrarskara växte, men inte uppskattningen för Bill.
Bill Russell fick inte den bekräftelse
som han förtjänade på grund av att han var svart.
Så enkelt var det.
Författarna var totalt respektlösa.
När man hade den här vita pressen,
med alla sina fördomar,
som hanterade den första och andra vågen av svarta män,
så var det hemskt.
Några killar var för segregering och använde såna ord i enrum.
Det påverkade nog deras skrivande. Det var vidrigt.
"Svarta idrottare var okunniga. De kunde bara spela.
De var inte intellektuella. De kan springa och hoppa."
De kallade balkongen
i Boston Garden för "n-ord himlen".
Man hörde det här på pressläktaren.
Det är inte många svarta spelare i ligan.
Det var ett spel med vita killar, vita författare och vit publik.
Den här stan var inte redo för Bill.
Hans bil gick sönder i ett oväder och folk körde förbi.
De visste vem han var. Han var ju Bill Russell.
Folk körde förbi och var otrevliga istället för att hjälpa honom.
Tänk om Larry Birds bil gick sönder. Då hade hela parkeringen velat hjälpa.
Om Russell hade motvind på gatorna i Boston,
skulle han snart möta en storm på planen.
Förra säsongen vann Celts sitt andra NBA-mästerskap,
men problem väntar dem.
Problem i form av Wilt Chamberlain,
som även får Russell att se kort ut. Wilt Stilt är 218 cm.
Jag hade tur.
Jag började spela mot proffs
i slutet av junior high school och tidig high school.
Så jag brukade försöka krossa dem.
Så jag visste att jag kunde klara mig ganska bra i proffsligan redan som ung.
Wilt Chamberlain, antagligen en av de bästa idrottarna som nånsin har levt.
Den här mannen var en 218 cm lång och 123 kg tung superatlet.
Wilt Chamberlain var i princip Shaq före Shaq.
om Shaq hade varit en atlet på OS-nivå.
När man är 213 cm och väger drygt 113 kg,
förväntar jag mig att du dominerar.
Utan Wilt
hade vi inte haft nån Magic, Bird eller MJ.
Wilts första erbjudande inom basket kom inte från NBA.
Med nya attraktionen Harlem Globetrotters drog de in 20 % fler fans 1958.
Den färgglada, berömda gruppen, grundad av Abe Saperstein,
har ett otal fans över hela världen.
När man är barn, menar jag en svart unge dessutom,
är Harlem Globetrotters som himmelriket.
Wilt accepterade sin roll som seriös kontra Globetrotters upptåg.
De skickade en kopia på en check på 100 000 dollar.
De erbjöd mig 100 000 dollar för att spela med dem i sex månader.
Killar som du kan tjäna det, men jag?
För 100 000 dollar hade jag hoppat från Empire State Building.
För min farfar och hans generation
var Harlem Globetrotters nåt att vara stolt över.
De turnerade landet och slog alltid Washington General.
Men bland intellektuella svarta uppstod kritiken
att det här var clowner.
De sågs som en förlängning av Mantan Moreland
och de andra Svarta Sambo-karaktärerna.
För en del svarta går de från hjältar till att underminera svartas prestationer.
1956 fick Bill Russell sitt eget lukrativa erbjudande
från Globetrotters medan han gick på college.
De sa till Bill Russell: "Vill du tjäna pengar, följ med oss!"
Russell är Russell och säger nej.
Pappa sa: "Min son kommer aldrig att spela för Globetrotters.
Han är världens bästa basketspelare. Han är ingen clown."
"Varför ska jag vara med som OS-atlet? Jag är en vinnare.
Jag behöver inte göra det här för bekräftelse."
Wilt sökte inte heller bekräftelse.
När Wilts år med Globetrotters var över,
återvände han till NBA 1959 med Philadelphia Warriors.
Basketfans väntar på att se hur det ska gå för dig,
särskilt mot spelare som Bill Russell.
Känner du dig redo?
Jag tror att jag klarar att möta nästan vem som helst i ligan.
Warriors hade förlorat säsongen innan,
men Wilt gav dem en vinstchans.
När Wilt kom till ligan, var hans statistik fantastisk.
Hans genomsnitt var 37 poäng och 27 returer per match
och Philadelphia var plötsligt en utmanare.
Wilt the Stilt är på gång.
Han tog poäng när han ville.
Han var starkare och hoppade högre än nån annan.
När han tog bollen till korgen, kunde ingen stoppa honom.
Det var omöjligt.
Vårt första möte under ordinarie säsong var i Boston.
RUSSELL MÖTER WILT IKVÄLL
The Garden var slutsålt månader innan matchen,
och läktarna var fyllda innan uppvärmning.
BILL OCH WILTS FÖRSTA MÖTE 7 NOVEMBER 1959
När Philadelphia klev ut på golvet, höjdes stämningen.
Det var öronbedövande. Jag såg på hans händer och sa:
"Killen kan hålla en basketboll som en baseboll."
Vi visste att vi skulle få problem och även Russell.
Jag trodde att han var 13 cm längre.
Nu tänker jag: "Ska jag se honom i ögonen eller ska jag titta upp?"
Jag sa: "Jag tittar bara rakt fram."
Så jag tittar på hans bröst.
Det går inte.
Man har två av de bästa killarna av samma era
som möter varann för första gången.
Chamberlain fick sina poäng.
Han behandlade Russell som alla andra centrar i ligan,
men Russell stod på sig.
I vår era har man två försvarare mot nån så stor.
I alla klippen jag såg, skyddade Russell honom en mot en,
så han måste använda vinklar, fysik.
Russell insåg att han inte kunde stoppa Chamberlain
om han inte gjorde ovanliga saker.
Man ser Bill placera sig för att försöka stoppa bollen.
Och samtidigt ser man beräkningarna i Wilts hjärna
för att försöka motverka Bill.
Jag kunde inte stoppa honom.
Men jag kunde sinka honom. Det var min bästa plan.
Jag tror att jag hade drygt 20 poäng och drygt 20 returer.
Jag tyckte att han spelade en bra match, drygt 20 returer och drygt 30 poäng.
Vi båda gjorde många blockeringar och sånt.
I den matchen hade Chamberlain alla siffrorna…
RED AUERBACHS RÖST
…utom en: att vinna.
WILT VÄGRADE VITTRA
STILT FÖRSÄTTER RUSSELL I DÖDLÄGE I FÖRSTA MATCHEN MELLAN NBA-JÄTTAR
I början av 60-talet hoppades NBA locka fler fans
med försäsonger av uppvisningsmatcher.
1961 kom Celtics och Hawks överens om att mötas i Lexington, Kentucky.
Och det var slutsålt!
Det var första gången de hade 10 000 personer i arenan.
Celtics checkade in på Phoenix Hotel på morgonen.
Men Lexington, som de flesta städer i Södern, var ännu en segregerad stad.
Vi gick ner på hotellet
och folk bakom disken sa:
"Vi serverar inte negrer här."
Samma hotell, men vi kunde inte äta samma sak.
Så jag bestämde mig för,
och de andra valde att haka på, att inte spela.
Jag sa till Red att vi tänkte åka.
Han sa: "Vänta lite. Låt mig kolla upp det här."
Arnold tar telefonen och ringer kaféchefen och säger:
"De är gäster! Ni måste servera alla gäster."
Så vi gick ner igen och de sa: "Vi har fått tillstånd att servera er."
Russ sa: "Vi skojar bara. Vi bor inte på hotellet."
Då sa de: "Vi kan inte servera er! Vi serverar inte negrer på hotellet."
Så vi packade och åkte.
Jag sa till Red
att jag ville att Celtics skulle spela och att han skulle förstå
att de svarta killarna sagt: "Vi spelar inte på såna premisser."
Jag ringde killarna i det andra laget
och sa att de svarta spelarna i Celtics inte var med.
Då spelade inte de svarta killarna i det andra laget heller.
En helvit version av Celtics mot Hawks spelade i Lexington den kvällen.
Media skrek att de borde bli avstängda, få böter,
de hade svikit sina lagkamrater, de stal pengar
eftersom de fick betalt utan att spela.
Och Bill var väldigt tydlig.
"Om det händer igen, gör vi samma sak."
Han är fortfarande del av den första vågen av svarta spelare.
Han är medveten om tyngden som vilar på hans axlar.
Han representerar inte bara sig själv, utan en gemenskap.
Nu har idrottare tagit facklan och bär den.
Vi har egna plattformar nu.
Vi hade twittrat på restaurangen.
"Vadå, tänker ni inte servera oss?"
Vi hade fått ut det på Twitter direkt.
Jag är bortskämd.
Jag har aldrig upplevt att ett hotell säger:
"Du får inte sova här. Du får sova där bak."
Jag vet inte hur det är att gå till en vattenfontän enbart för vita.
De flesta killarna, särskilt spelare idag, har inte upplevt 10 % av det han gjorde.
Det ironiska är att de upplever rasism utanför planen,
Svarta spelare blir alltmer framträdande inom basket.
I början av 60-talet
ingår NBA i den amerikanska idrottsvärldens vardag.
Det är eran av stor kommersiell tillväxt.
En nyckelfaktor för det är ankomsten
av dessa stora afroamerikanska superstjärnor.
Oscar Robertson, Elgin Baylor.
De här var riktigt bra basketspelare.
Tillägget av så många svarta atleter i ligan, fick den att fortsätta blomstra.
De här killarna höjer basketen.
Jag kallar det svart atletisk estetik. "Hur uttrycker jag mig i spelet?"
Publiken fascineras av den nya rivaliteten mellan de två stora svarta centerspelarna.
Tidningarna och fansen överdrev det här. Det var en bra matchning.
BILL: "ATT MARKERA WILT ÄR SOM ATT KRIGA."
WILT: "BILL ÄR SOM EN GLADIATOR."
NBA använde Russell och Wilt för att sälja spelet och det gick.
De lockade publik.
Ni kallar det hype,
vi kallar det publicitet för att locka folk.
Båda städerna såldes ut automatiskt.
Det var bra för pressen, det lockade folk,
men vi brydde oss inte om vad de skrev. Vi ville bara vinna.
Att möta Chamberlain var inte lätt.
Wilt hade bara spelat ett par år, men var den mest dominerande spelaren nånsin.
Han tog över matcher.
Han tog 50 poäng per match den säsongen. Det var hans genomsnitt.
Kan du tänka dig 50 i genomsnitt?
Jag gjorde det en gång under mina 13 år och det krävde fyra övertider!
Och i en match mot New York Knicks i mars 1962, överträffade Wilt sig själv,
och satte ett rekord som de flesta inte tror kan brytas.
Han satte 100 poäng.
Efter den matchen ville de ha 100 poäng varje gång.
För publiken var Wilts enda utmanare Bill Russell.
Media la fram den berättelsen,
och pressen var på de två titanerna att leverera.
Varje söndag tycktes vi
bli exponerade i nationell tv.
Om jag gick ut och spelade en normal match, blev jag krossad.
Han tog 60 eller 65.
Wilt och Bill hade sån rivalitet.
Man kan inte jämföra det med idag. Det var annorlunda då.
Folk kunde inte avgöra vem som var god och vem som var ond,
för Chamberlain var mycket mer utåtriktad.
Han var mer tillgänglig.
Han var mer "det vi gillar med negrer".
Sen, i det här hörnet,
har man Bill Russell, en mer olycksbådande neger.
"Vi vet inte ens om han gillar oss." Du vet.
I slutet av säsongen 1961-1962 försökte Wilt återigen bevisa
att han kunde ge Warriors ett mästerskap och få bort Celtics från tronen.
Bill kanske var sin tids hjälte,
men han tog sig an det som om han var en av fem killar på plan.
Wilt tänkte: "Jag är Wilt Chamberlain. Jag ska sätta 100 poäng.
Gör vad ni vill. Jag vinner det här." Det var ett annat synsätt.
Båda strategierna var effektiva.
Bills lag utklassade Warriors i öppningsmatchen,
men i andra matchen
jämnade Wilts ut serien genom sin poängsättning.
Jag måste se till att inte jaga siffror mot honom.
I den serien kom Russell i omklädningsrummet
och sa: "Jag ska ta itu med Wilt.
Det kommer att bli krävande för mig,
men det är bäst att ni tar ledningen.
När ni har tagit bollen från Wilt, hoppa in framför honom,
spela bakom honom, dra ut stolen under honom,
och försöka tvinga fram svårare mål."
Sen fanns det inte mycket kvar för honom att göra på planen.
Men efter att Russell hade utfört sin magi
var Wilt som en arg man.
Vi har en liten strid. Chamberlain i mitten.
Han satte 35 poäng, men vi vann hälften av matcherna.
CELTIC UTKLASSAR
Hans individuella statistik kanske inte lyser i jämförelse med Wilt,
men när det kom till kritan,
ansåg han att det inte spelade nån roll hur man spelade matchen,
hur många poäng man tog, så länge man kunde säga att man vunnit.
När det blev tre lika, kunde vem som helst vinna.
När det blev oavgjort i Eastern Division 1962,
förstärkte sjunde matchen kontrasten mellan Chamberlain och Russell.
Chamberlain var fantastisk.
Men Russell var som ett lejon.
Vad som än krävdes för att vinna, kunde han frammana det.
I slutändan handlade det om ett eller två spel.
Och det här är det löjliga:
I Boston
var vi säkra på Bill Russell.
Jösses, vilket bollspel hittills!
Med 13 sekunder kvar i en oavgjord match,
hade Celtics chansen att avsluta.
Cousy kör till höger och kommer ut igen mot mitten.
Heinsohn tar baslinjen. Skottet är inte bra.
Skottet gick inte i. Philadelphia får bollen.
Nu var det Warriors chans.
Deras enda plan var att få bollen till Wilt.
Vilket spel av Russell!
Och det visar hur gärna han vill vinna.
Det är Bostons boll.
Med serien på spel,
visste Bill vem han skulle lita på med slutskottet.
Sam Jones skjuter långskott.
Wowee!
Tiden är slut och Boston Celtics har gjort det igen!
Bill Russell brukade säga:
"Om du vill bli mästare på egen hand, spela tennis.
"Men om du vill vinna som en familj, måste du umgås med dina lagkamrater."
CELTICS SLÅR UT WARRIORS DE FÖRBEREDER FÖR LOS ANGELES LAKERS
Men för att vinna mästerskapet,
måste Celtics besegra en känd, men förbättrad fiende.
LAKERS BASKETBALL PLAYOFF-PRISER
Lakers flyttade till Los Angeles från Minneapolis
och hade ett par stigande stjärnor.
Jag heter Jerry West och förr sysslade jag med…
Vad heter den galna sporten där man dribblar med bollen? Basket!
Hot Rod Hundley bakom ryggen till bakomliggande Jerry West.
West skjuter och sätter ett mål till.
Jerry var en duktig spelare. En av de stora offensiva spelarna
som var lika bra i defensivt spel.
Jerry West var förstavalet.
En av de bästa skyttarna och tuffaste spelarna genom tiderna.
Han var känd i Los Angeles som Mr Clutch.
I slutet av matchen gav man Jerry bollen. Det gav alltid resultat.
Att spela mot Celtics oroade mig inte alls.
De var tvungna att tävla mot mig.
Vi hade även Elgin Baylor som var kul att se på.
Elgin Baylor är den bästa forwarden nånsin.
Folk minns inte hur bra Elgin var. Han var ostoppbar.
Elgin var dr J före dr J. Han var Michael före Michael.
I match fem i NBA-finalen 1962, bar Baylor sitt lag,
och satte 61 poäng, ett rekord i finalen.
Man har förtroende för att man klarar det här.
Alla bra spelare hade sånt självförtroende.
Den avgörande sjunde matchen sålde slut på biljetterna.
Den sjunde matchen mot Lakers 1962 kallas alltid för The Selvy Game.
Med fem sekunder kvar och oavgjort med 100-100,
hade Lakers bollen.
Selvy var guard med Jerry West.
Jag vaktar Selvy mitt på planen
och Selvy drar ifrån mig in i hörnet.
Nio gånger av tio sätter han skottet.
Tre sekunder, två, Selvy skjuter!
Det går inte it, retur… Övertid!
Bill Russell har gått ner på knä på golvet av alla känslorna.
På övertid lyckades en utmattad Russell sätta sex poäng som gav Celtics ledningen.
Nu, Baylor. Foulen ligger på Frank Ramsey.
Han lämnar matchen med 23 poäng. Gene Guarilia kommer in.
Vår kille Gene Guarilia kom aldrig in i matchen.
Han fick inte spela.
Red hade inget val. Han sätter Guarilia med Elgin.
Där är Baylor. Guarilia markerar.
Baylor vänder, skjuter, missar. Retur Russell!
Baylor med Guarilia som markerar. Selvy försöker med en tip-in.
Retur, Sam Jones!
Killen var så rädd, att han inte kunde röra sig.
När Elgin fejkade, stod han bara kvar utan att reagera.
Elgin kom av sig helt.
Den gick inte i. Retur. Det är foul.
Foul på Baylor. Det är slut för Elgin Baylor.
En stående ovation i Boston Garden för Elgin Baylor.
Russell går och skakar hand med en stor basketspelare,
Elgin Baylor.
Med spelet under kontroll, lät Cousy tiden rinna ut
med sin ikoniska högerhandsdribbling.
Han låter tiden gå, klockan tickar.
Och matchen är slut!
För stora Bill Russell, 30 poäng,
och 40, jag upprepar, 40 returer.
En otrolig basketmatch.
I omklädningsrummet firade man med öl, enligt tradition.
Femte mästerskapet för Russell,
och Celtics hade blivit dynastin.
DERAS FEMTE TITEL PÅ SEX ÅR
På en nivå lever Russell den amerikanska drömmen på 60-talet.
Ett hem i förorten,
han har tre små barn, en kärleksfull fru,
han har ett bra jobb, en fin bil.
Alla dessa saker som medföljer ett liv i allmänt välstånd.
Bill och Rose kände sig mer hemmastadda i det vita Reading
och där var man stolt över sin berömda invånare.
Våren 1963 bjöd staden familjen Russell på bankett för att visa sin uppskattning.
Stadens årsmöte i mars 1963 beslutar
att en dag ska utses till Bill Russell-dagen.
Bill, vi hedrar dig och Rose och er familj ikväll
här i Reading för det du är, inte bara basketspelare,
utan som idrottsman, atlet, far, familjeman…
Som en livslång invånare i den här stan,
vill jag tro att ett utmärkande drag här
är grannskapsandan…
Mrs Russell, det har varit ett extremt nöje
och en ära…
En ära för sin ras, människorasen.
…och bryta bröd med både dig och mrs Russell.
Nu är det din tur att ta mikrofonen.
Tack så mycket.
Ja, jag är nervös igen ikväll, jag är väldigt nervös.
Jag möter hellre Chamberlain tio gånger än att stå så här.
Jag vet inte var jag ska börja,
men jag säger det, med all ärlighet,
att det är överväldigande för mig
att se så många underbara människor här ikväll.
Det får mig att känna att mitt liv inte har varit helt förgäves.
Jag trodde ärligt talat att ingen ens märkte att jag var här.
Och det här är nåt jag alltid kommer att minnas,
och jag hoppas att jag kan leva ett liv
som får er att alltid känna så här för mig.
Jag uppskattar det. Tack.
Russell blev rörd.
Han kände: "Jag välkomnas äntligen i min hemstad."
Han bestämmer sig för att stanna i Reading.
"Vi har vuxit ur vårt hus. Låt oss hitta nåt annat i Reading."
Han tittar på de dyrare husen på västra sidan.
Knappt en månad senare
spreds ryktet att jag ville köpa ett hus i en annan del av stan.
Och grannarna protesterade som fan.
Som idrottare, kändis till och med,
är du toppen att ha i stan, bara du håller dig borta från mig.
Min fru Rose kom hem i tårar
när hon såg invånarna skriva på en namnlista mot försäljningen.
"Vi måste glömma huset," sa Rose till mig.
"De vill inte ha oss här."
"Jag köpte huset, jag betalar huslånet.
Jag bryr mig inte om vad folk tycker," sa jag.
"Våra barn, då? Vem ska leka med dem?
Vad ska våra vita grannar säga till dem?" sa Rose.
"Jag tänker på våra barn.
Jag kan inte se dem i ögonen om jag köper det beteendet."
Ingen fick tala om för mig var jag fick bo.
Vartefter Russell vinner titlarna och blir mer framträdande,
vet han att hans vinnande inte skyddar honom från rasism.
Jag hade reagerat på vita kulturella fördomar hela livet.
Det fanns överallt.
Det är en helt ny livsstil.
I bibliotek, i tv-program, i folks ansikten.
Vi har goda chanser att lyckas.
Du mår lika bra som du ser ut.
Du kan inte bli populär med fel kläder.
Och det är den riktiga skönheten.
Det fanns få saker som vita kunde göra utan att avslöja stötande fördomar.
Jag ägnade mycket tid åt att försöka bekämpa fördomar av alla slag.
Jag gick alltid i försvar, precis som i basket.
Jag behövde en offensiv.
Russell utveckling är typisk för många svarta som sliter,
som har jobbat hårt och sen tänker:
"Jag borde använda min plattform för att protestera mot det som händer mig.
Har jag mer att säga om det här än att bara prestera?"
Det här är början på en fullskalig attack
på systemet med segregation och diskriminering.
År 1963, när civilrättsrörelsen växte sig starkare,
fördjupade Russell sitt engagemang i kampen.
Det är en demonstration och Russell leder en marsch
från Roxbury, ett svart område, till Boston Common.
Några månader senare blev The Mall i Washington DC
plats för den största demonstrationen i landets historia.
MARSCH TILL WASHINGTON FÖR ARBETE OCH FRIHET
De kom med vita sympatisörer från alla riktningar.
Främsta målet är ett fullständigt program för medborgerliga rättigheter.
Det blir varken vila eller lugn i USA
förrän negern tilldelas medborgerliga rättigheter.
Under demonstrationen bodde jag på samma hotell
som pastor Martin Luther King.
Vi träffades i lobbyn och hade ett kort samtal.
Han bjöd in mig till scenen när han höll det stora talet.
Och jag tackade respektfullt nej.
Skälet till att jag tackade nej var att de hade jobbat i ett par år
för att få ihop det där och jag hade inte gjort nånting.
Och det vore inte rätt för mig att stå på scenen
och säga: "Lyssna på vad vi har gjort."
Så jag satt på första raden.
Vi minns det som en picknick, men folk var livrädda.
De hade fallskärmsjägare runt stan.
De lagrade plasma, de trodde att det skulle bli ett blodbad.
Att gå till marschen i Washington krävde mod.
Jag tror att under den eran som Russell spelade basket,
befann sig världen i ett annat kaos.
Det handlade inte om att mista jobbet eller sin karriär,
utan om att mista livet.
Jag har fått hotfulla samtal. Folk som säger att de ska döda mig,
att de ska spränga mitt hem.
Jag sa: "När min tid är ute, är jag redo."
Medgar Evers hade ägnat nio år av sitt liv till kriget mot rasism.
Nu är han död i strid.
Trettiosju år gammal, en veteran från andra världskriget,
nu en martyr för negrernas kamp mot segregering.
När Medgar Evers sköts,
hade vi en minnesstund för honom i Boston, vid Boston Common.
Och jag satt bredvid Charlie Evers, hans bror.
Jag sa: "Om det är nåt jag kan göra, här är mitt nummer."
Han ringde mig sommaren efter och sa: "Vår kampmoral har tagit stryk.
Kan du inte hålla basketkurser i Jackson i Mississippi,
för att visa att nån utifrån bryr sig?"
I Mississippi 1964 pratar vi fortfarande om blodsutgjutelse.
Vi pratar om… Det var hemskt.
Om White Citizens' Councils, Ku Klux Klan,
och…nån grupp för bevarandet av den vita rasen,
vars namn jag har glömt. De ville inte delta i det här.
Om de får som de vill…
De har sagt att de gärna dödar några personer.
Charlie säger till mig: "Du vet att vi inte låter nåt hända dig."
Jag tänkte: "Okej."
Han hade meddelat lagmedlemmar
att han skulle åka till Mississippi.
Nån sa: "Det är en ganska farlig plats."
Cousy eller Sharman sa:
"Bill, du klarar dig. Håll låg profil."
Den här killen…
Den här killen, som precis hade vunnit ett NBA-mästerskap, MVP och såna saker,
en 206 cm lång svart man med getskägg i Mississippi under Freedom Summer,
ska hålla låg profil? Han sa: "Då visste jag att jag var i fara."
Mr Russell, vad för dig till Mississippi?
Mr Evers bad mig komma hit för några dagar sen.
Jag har känt honom länge, så jag var glad att komma hit.
Jag har följt det som händer här
och det är nåt som berör mitt liv.
En anledning till att jag är här är att hålla basketkurser.
Tror du att din närvaro här kan lindra problemen?
Jag hoppas det. Jag hoppas inte förvärra läget.
Tror du att du får vita barn att spela basket med negerbarn?
Jag tror det. Varför inte?
Mina barn leker med vita barn.
-Inga skador än. -Inte än.
-Trevligt att träffas. -Tack.
Russell höll sina kurser i Jackson, trots att han hotades till livet.
Eftersom det var för farligt att lämna stan,
tvingades Russell avbryta sin Mississippi-resa.
Men han hade tagit risken
och öppet tagit ställning mot rasistisk terror.
Dagens medborgarrättsrörelse har stagnerat.
Vi förbiser att ansvaret ligger på oss
att inom två-tre år upplösa det som tagit tre sekler att skapa.
Vi måste göra om en hel tankeprocess,
och vi har bara två-tre år på oss att uppnå det målet.
Det måste finnas mer förståelse för dem som utkämpar striden.
Det är folket,
de vita och negrerna som står på slagfältet
dag efter dag och natt efter natt, som är de sanna krigarna.
Mänskliga rättigheter är lika komplext som andra politiska problem.
Det enda som vi alla är överens om är att problemet måste lösas.
Under USA:s kulturella kaos stod Celtics inför ett enormt skifte.
Bob Cousy, basketplanens Houdini,
lagets kapten och mest populära spelare,
stod inför sin sista säsong.
FARVÄL TILL BOB COUSY
När Cousy skulle gå i pension, sa han: "Det här är mitt sista år."
Vi ville se till att vinna mästerskapet det året.
Säsongen 1962-1963 var en hyllning till Bob Cousy,
med hyllningar i alla städer där Celtics spelade.
Man såg skyltar i The Garden.
"Vi älskar dig, Cousy." "Vi kommer att sakna dig, Cous."
Vi hoppades att Cousy skulle avsluta som vinnare.
Jag ville vinna mästerskapet lika mycket som första gången.
Laget gjorde allt för att leverera ett mästerskap till åt Cousy.
De tog sig till finalen, där en bekant och arg fiende väntade dem.
Celtics siktar mot för ett aldrig tidigare skådat femfaldigt mästerskap på raken.
Celtics lyckades inte avsluta serien i Boston.
Nu tog de en serieledning med 3-2 till Los Angeles för sjätte matchen.
Det var dramatiskt på grund av omständigheterna:
mitt sista år, slutet av en karriär, världsmästerskapet stod på spel.
Om Cousy var nervös över sista matchen i sin karriär,
så märktes det inte.
Cousy slår till Russell.
Lång pass till Sanders. Vilket spel!
Cousy var stark i första halvlek och gav Celtics en stark ledning.
Det var slutet på första halvleken med siffrorna…
Celtics-maskinen, fulländad av Cousy och Russell
under de senaste sju åren, gick som smord.
Krebs markerar Russell, och Baylor…
Så, i början av fjärde perioden, med Boston i ledning med 92-83,
faller Cousy.
Cousy är skadad!
Han verkar ha skadat vänstra fotleden vid förflyttningen.
Det här kan bli ett hårt slag mot Boston Celtics.
Det var min första allvarliga skada på 13 år.
Jag ville avsluta på planen, om möjligt.
Det verkar vara en allvarlig skada, med tanken på hur han lämnar.
Vi alla insåg att vi skulle få problem utan Cousy.
West kör längs mitten och sätter den!
Russell markerar Baylor, men Baylor satte den!
Utan Bob Cousy, började vi tappa vår rytm och vi blev krossade.
Vi visste att vi mötte det bästa laget,
men vi trodde att vi skulle vinna. Vi hade en chans.
Red Auerbach vankar längs sidlinjen.
Med bara fyra minuter kvar, ledde Celtics med en enda poäng
när det otroliga hände.
Bob Cousy kommer tillbaka!
Buddy LeRoux, vår berömda tränare,
kylde ner den så pass att jag kände att jag kunde spela vidare och avsluta.
Uppmuntrade Celtics fastställde sin ledning.
Och i slutsekunderna hade Cousy bollen.
En sekund kvar.
Cousy kastar den högt
och Boston Celtics är världsmästare!
Där var matchen slut.
Deras sjätte mästerskap på sju säsonger.
Jag var lyckligt lottad under mina 13 år och Gud uppfyllde min sista önskan.
Vilket avslut.
Jag älskar det! Underbart.
Jag har alltid sett Cousy som en nästintill perfekt lagkamrat.
Att krama om Russ,
man vill dela lyckan med nån som står en nära.
Så jag kan bara säga att om jag hade gjort om det,
kan jag inte tänka mig ett annat lag än Boston.
Jag har fått frågan flera gånger
vad jag kommer att sakna mest när jag slutar.
När Cous gick i pension och höll tal, och började gråta,
började alla gråta…
Vi älskar dig, Cous!
Nån skrek: "Vi älskar dig, Cous." Det var ett fint ögonblick.
Jag sa till Red som stod bredvid mig: "Jag skulle aldrig genomlida den skiten."
Vi var speciella vänner, men begränsade, och jag hade för mycket respekt för honom
för att sugas in i avundsjukan som andra försökte skapa mellan oss.
Men jag kan inte säga att jag stod Cousy nära.
Det är för mycket konkurrens
inom proffsidrotten för att dela hopp och rädslor
med nån i samma bransch.
För Russell började rädslan överhopa förhoppningarna.
Medborgerliga rättigheter såg ingen utveckling
och han undrade om spelet hade nåt värde.
Samtidigt konfronterades jag av det oändliga sökandet
som alla svarta män måste genomgå efter sin manlighet.
Men jag var världsmästare.
Pressen fanns kvar.
Matcherna måste spelas.
Motståndarna måste mötas.
En kille kommer fram i Boston och säger: "Vad gör ni nu utan Cousy som lyfter er?"
Så jag sa: "Tja…
Det blir svårt, vi måste anpassa oss,
men gör dig själv en tjänst och ring Boston Globe eller WBZ,
och ta reda på vem som varit MVP i ligan de senaste tre åren."
Undertexter: Marie Roos