VSTUP BAREVNÍ
10 000 DOSKOKŮ
Někteří sportovci se snaží zjistit, jakou roli má sport ve světě.
Kam zapadá.
Přemýšlej o tom,
až se probudíš
a vyběhneš na hřiště v Boston Garden
na mistrovský zápas v celostátní televizi.
Tady jsou Celtics.
Tví kolegové mají v očích omámený pohled,
jako by věděli, že je přejede auto.
Žertoval jsem, že kdyby bylo možné konzervovat emoce ze zápasu v basketbalu,
měli byste dost nenávisti na to vyhrát válku a dost radosti na to jí zabránit.
Prezident USA projevil zájem
o výsledek zápasu.
A zatímco se snažíš odpočívat ve svém soukromém kokonu
než začne akce,
je tu chvíle, kdy se začneš divit,
jak k tomu všemu došlo.
LEGENDA BILL RUSSELL
Jeden z velkých zážitků kariéry u Celtics
bylo vyjít ven ze šatny.
Byl tam chlápek, Heldon Hare, který dělal uvaděče,
a ten říkal::
Tady jsou mistři světa Boston Celtics!
A pokaždé, když jsem to slyšel, měl jsem husí kůži.
Zbožňoval jsem to.
Na podzim roku 1963
vyhráli Boston Celtics šest titulů v NBA,
ale žádný bez Boba Cousyho.
Byla to pro nás výzva vyhrát bez Cousyho.
Ne že by se nám nelíbila jeho sláva.
„Ale rádi bychom dostali uznání,
„že můžeme vyhrát i bez Cousyho, jasný?“
Uměli jsme táhnout za jeden provaz.
Přemýšlením a plánováním jsem aktivně pomáhal zlepšovat úroveň hráčů.
V sezóně 63 - 64 dosáhl Russell vrcholu kariéry v doskocích a přihrávnkách,
a navzdory Cousiho absenci,
Celtics zakončili sezónu s nejlepšími výsledky v NBA:
Ve finále se Boston střetl s Warriors, kteří rok předtím
přesídlili z Filadelfie do San Francisca.
S Wiltovými Warriors na Západní konfereci
stál Chamberlain poprvé mezi Billem Russellem
a dalším prstenem.
Hádka, kterou lidé chtěli, by mohla pokračovat
v debatě Russella proti Chamberlainovi.
Pokud jsme nebyli metaforou té hádky, byli jsme alespoň jejím symbolem.
Bylo to fascinující, protože to byly úplně jiné osobnosti.
Wilt byl kombinací
Magica Johnsona a Santa Clause.
Bill Russell, vážný, soustředěný, drsný, disciplinovaný, tvrdý.
Byl opakem toho, jak byl vnímán Wilt Chamberlain.
Vždycky je měli za drsnou konkurenci,
ale mimo hřiště se bratříčkovali.
Tehdy to bylo mnohem důvěrnější.
Vlastně někdy, když jezdil hrát do Fily,
zůstal s Wiltem a jeho rodinou.
Vztah Billa a Wilta byl vážně romantický.
Wilt ho pozval na večeři Díkůvzdání
s jeho rodinou a jeho máma vařila.
Když se chystal odejít, odešli spolu
a ona vždy říkala Billovi: „Buď hodný na mého Normana.“
„Moc ho nebij.“
To bych nikdy neudělal.
Pokud jsi můj soupeř, nemám tě rád.
Pokusím se tě ztrapnit, než ty ztrapníš mě.
Na hřišti je to jedna věc. Mimo hřiště je to jiná věc.
Mezi čárami jsme soutěživí.
Myslel jsem, že Russell využil svou inteligenci s Wiltem velmi obratně,
že s ním večeřel den před zápasem,
aby ho obměkčil.
Takže když skáče a má ruce nad košem,
Wilt mu nezlomí ruku, jen ji ohne.
Tyhle jemnosti byly od Billa Russella geniální.
Mám pár blízkých přátel, kteří mi několikrát říkali:
„Wilte, jdi tam a zlom Billovi ruku.“
„Přestaň na ně být tak hodný. Můžeš je zničit.“
Jejich vztah byl založen na respektu.
Vždycky proti sobě hráli tvrdě.
Byli to kamarádi, ale i soupeři.
Soutěžíte na nejvyšší úrovni bez ohledu na to, proti komu hrajete.
Všechny sporty považuji za směs umění a války.
V každém sportu je možné změnit poměr umění a války
změnou posvátných pravidel.
Představme si, jak jindy v jiném světě,
člen komise NBA
odstraňuje z basketbalu všechno násilí a odměňuje umění,
porotu, která uděluje body
na základě krásy každého jednotlivého skóre.
Všechny krásné hry v basketbalu by měly být oceněny vlastními měřítky.
Výsledkem by bylo, že hráči by byli motivováni jen svou láskou k umění.
S odstraněním všech bojových prvků
by se sport brzy stal tancem.
Spíš baletem než rvačkou.
Když vidíme, jak Julius „Dr. J" Irving letí vzduchem,
s prohnutým trupem a napnutými pažemi,
řekli bychom: „To je krásný pohyb, stejně jako jsou krásné malby.“
Forma vzbuzuje úžas a pohyb má co říct.
V roce 1964 Russell přivítal Chamberlaina ve svém prvním finále NBA
téměř dokonalým poměrem umění a války.
Zapálil Celtics, když potřebovali energii,
a vedl je, když potřebovali vyrovnanost.
Celtics vyhrávali tři hry ku jedné
a v posledních vteřinách páté hry,
Russell provedl rozhodující výkon sezóny.
Odrazil a zabodoval velký Bill Russell.
Zbývá deset vteřin. To je rozhodující.
Fanoušci Bostonu odnášejí trenéra Reda Auerbacha.
Vítězství ukázalo, že Bill dokáže vést tým bez Cousyho.
Pro Celtics to bylo šesté vítězství ve finále.
A sedmé od příchodu Billa Russella do Bostonu.
A Billovo první první bez Cousa.
CELTICS DOSÁHLI SEDMÉHO TITULU ZA OSM LET
Tým šampionů vedl jejich nadživotní kouč.
Redův tým byl sestaven tak, aby fungoval v dokonalé souhře.
Po odchodu Cousyho tvořili sestavu K.C. Jones, Bill Russell,
Tom Heinsohn, Satch Sanders a Sam Jones.
Ale před zápasem proti St Louis v prosinci 1964
byl Heinsohn mimo kvůli zranění nohy.
Red Auerbach mohl nahradit šestého muže Johnem Havlickem.
Místo toho se obrátil na zkušenějšího Willieho Naullse.
Takže pod košem byl Bill Russell,
Tom Sanders jako jeden útočník,
Willie Naulls jako druhý útočník,
Sam a K.C. Jones.
Když Celtics začali s pěti Afroameričany,
byl to silný signál.
Byla to pro nás rutinní rovnice.
Jde nám jen o výhru.
„To je dnes náš nejlepší tým. Tihle lidé jsou ve hře.“
Pět černochů na hřišti najednou? Vážně? Nevšimli jsme si.
Chtěl vyhrát a vyhrává se s nejlepšími hráči.
Auerbach udělal to, co měl, ne to, do čeho byl tlačen,
nebo že se snažil něco udělat.
Ale autoři chtěli komentář.
Právě jsme se zapsali do historie.
Dějiny, jak by řekl Red, mi můžou políbit prdel v Macyině okně.
Je nepopiratelné, že Celtics
porušili tradici svou základní sestavou.
Ale Bill požadoval, aby to bylo uvedeno ve správném historickém kontextu.
Dřív se kladl velký důraz na to, že první černoch udělal tohle,
první černoch udělal tamto.
Není důležité, kdo byl první a poslední.
Důležité je, kolik. Zbytek je symbolický.
Nic z toho, co jsem udělal, nepovažuji za přínos pro společnost.
Profesionální basketbal považuju za značkování času,
tu nejpovrchnější věc na světě.
Samozřejmě, že jsem praktický.
Kde jinde než v basketbalu bych dostal tenhle plat?
Člověk dělá, co musí.
Ale to, čím bych chtěl přispět
svým dětem a černošským dětem po celém světě,
je zlepšit život,
aby jejich ambice nebyly umlčeny, když se setkají se světem.
Aby měly možnost dělat to, co nejlépe umí.
Mohl bych mít ambici dát dětem milion dolarů.
Kdybych jim ho dal sám, nedal bych jim nic.
Pro mladé fanoušky
byl Russell a jeho spoluhráči víc než inspirací.
Vytvořili velkolepý model společné akce.
Jsem v bílé čtvrti.
Bílé, segregované, a stejně jako celý Boston,
plné rasismu.
A bílí kluci běhali po basketbalovém hřišti
ve věku pěti, šesti a sedmi, zkoušeli dát koš
a říkali: „Jsem K.C. Jones.“
„Jsem Sam Jones.“
„Jsem Bill Russell.“
Když Celtics přijeli do města,
všude byly davy,
protože všichni chtěli vidět Russella a celý ten velký tým.
Celtics dokončili sezónu 1964-65
nejlepším rekordem ligy, 62 a 18.
V play-off čelili Celtics týmu Philadelphia 76ers,
který přidal známou tvář.
Wiltův předchozí tým, Warriors se vyrovnal s jeho platovými požadavky.
a ztrátou rekordu tím, že ho prodal.
Doma pak Chamberlain udělal ze Sixers životaschopného soupeře.
Oba týmy si vyměnily vítězství,
když čelily nepřátelským fanouškům ve svých domovech.
Chamberlain se ohání po imaginárním objektu.
15. DUBNA 1965
Hráli jsme 76ers na východním šampionátu.
Byla to sedmá a poslední hra.
Během zápasu jsme stále běželi dopředu
a pokaždé se k nám zase přiblížili Chamberlain, Greer a ostatní.
Nemohli jsme je setřást.
Celtics mají 7 bodů náskok a zbývá minuta 45 sekund.
Fila opět vracela útok
a zbývalo jen pár vteřin,
vypadalo to, že Boston přežije a postoupí do finále NBA.
Chamberlain se otočí a smečuje. Zbývá pět vteřin.
Mířili jsme k míči a hra skončila.
V tom, kdo to převezme jsem nevěřil nikomu kromě sebe.
Chtěl jsem ho získat, abych dobře přihrál.
Máme šanci zmrazit hru,
a Russell vyvede míč ze hry.
Nevěděl, že byl pod drátem,
který byl připevněný k balkónu. Dřív to stabilizovalo koš.
A teď Russell...
Ztratil míč z opory!
Russell ztratil míč kvůli opoře! Boston vede jen o jeden bod.
Filadelfie má míč a zbývá pět vteřin.
Boston má jen jednobodový náskok.
Slyšel jsem to v rádiu v autě.
A byl jsem na řízení příliš mladý,
ale říkám vám, nikdo se zapnutým rádiem
se v tu chvíli nepohyboval.
110 až 109. Teď je to napjaté.
Jdeme na to. Mohl jsem jen říct, že musíme něco udělat.
„Musíš mě z toho dostat.“ Byl jsem bez sebe. Bylo mi trapně.
Russell řekl: „Sundal by mi někdo ty kozí rohy?“
„Protože mám na hlavě rohy.“
Myslím, že mě spoluhráči nikdy neslyšeli tohle říct.
„Podělal jsem to. Dostaňte mě z toho.“
Jiní by se vymlouvali, Russell ne.
Vykazoval pokoru a víru ve své spoluhráče.
Tohle je špatná situace. Je to hra o míč.
Pět vteřin. Filadelfie má míč pod košem Celtics.
Greer vhazuje míč.
Všechna Mistrovství světa a Východní šampionáty,
a rekord a všechno ostatní dospělo do poslední vteřiny.
Když rozhodčí předá míč, má pět vteřin, aby ho dal do hry.
Začnu si počítat, tisíc jedna,
tisíc dva,
tisíc tři.
Dostal jsem „tisíc čtyři“ a ještě se nic nestalo.
A v té chvíli jsem se na zlomek vteřiny
podíval.
Viděl jsem míč ve vzduchu.
Greer rozehrává.
Dostane ho daleko a Havlicek ho ukradne!
Předám Samu Jonesovi. Havlicek ukradl míč!
Je po všem!
Johnny Havlicek je obklopen fanoušky.
Je po všem!
Johnny Havlicek ukradl míč!
Johnny Most křičí: „Havlicek ukradl míč“
do rádia způsobem, který prošel tělem.
Bill Russell chce chytit Havlicka. Obejme ho.
Zmáčkne Johna Havlicka.
Havlicek zachránil míč,
věřte tomu!
Johnny Havlicek zachránil hru.
Říkal jsem Havlickovi: „Proslavil jsem tě.“
„Havlicek ukradl míč!“
Řekl jsem: „Kdybych to nezkazil, nikdo by o tobě neslyšel.“
Poté, co konečně zlikvidovali 76ers,
Celtics se přesunuli ke svým trvalým soupeřům v Los Angeles.
Boston udělal s Lakers krátký proces a vyhrál titul v pěti zápasech.
HOSTÉ 96 - DOMÁCÍ 129
Byl to jejich osmý šampionát od doby, co se k týmu přidal Russell.
CELTICS ZNOVU „KRALUJÍ“
BOSTON ZA DEVĚT LET DOSAHUJE OSMÉHO TITULU
Pro veřejnost byla důležitá jen rivalita
mezi Billem Russellem a Wiltem Chamberlainem.
Bill byl otevřený a důsledný
ohledně svých nadějí pro černošské děti a komunity.
Pro Wilta dominovat hře bylo zakořeněno v radikálním požadavku
odměny na základě talentu.
Vlastně jsme tady, abychom vydělali peníze.
Hrajeme něco, co rádi děláme,
ale hlavním zájmem je, kolik vyděláte.
Bill Russell byl zapojený do hnutí za občanská práva
a povzbuzoval lidi, aby provedli změny.
Wilt si žil velmi dobře,
ale vlastně se nestaral o nic jiného
než o své pohodlí a svj život.
Wilt měl závodního koně, Rolls-Royce.
Dařilo se mu výtečně.
Pořád dostával dobré platy.
Takže: „Jestli jsou peníze pro něj, musí být i pro mě.“
Vzpomínám si, že v rádiu říkali,
že Wilt právě podepsal smlouvu na 100 000 dolarů.
Nebyla to jen fáma.
Chamberlain podepsal s 76ers tříletou smlouvu
na rekordní roční plat 100 000 dolarů,
což je dnes milion.
Když jsme to slyšeli, mluvil jsem s Redem Auerbachem.
Mluvíme o mé další smlouvě.
Řekl jsem: „To stačí, vím, co chci.“
On na to: „Co?“
Říkám: „Chci 100 000 a jeden dolar.“
RUSSELL ZÍSKÁ VELKÝ PLAT
Úplně zbělal.
„Byl bělejší,“ omlouvám se.
Je to malicherné ve velkém stylu.
Jestli o jeden dolar, znamená to, že jsem lepší než on.
To poukazuje na soupeře v něm.
Takový on je.
Dělal sis srandu s tím dolarem?
Každý kousek pomáhá.
Za tuhle show dostaneš jeden dolar.
Je něco pravdy na těch fámách, že žádáte o astronomické částky?
„Astronomické,“ to zní skvěle.
Dostane 20 bodů za sběh ke koši a za obroučky.
Dokáže zablokovat pět ran a získat 20 doskoků.
Nestojí za 100 000 dolarů, dnes je to hráč za 500 milionů dolarů.
Řekl jsem: „Právě jsem vyhrál MVP ligy, tak bych měl být nejlépe placený."
Volal jsem tátovi,
a říkám: „Tomu nebudeš věřit. Mám smlouvu.“
„Už nemusíš pracovat.“
A on povídá: „Synu, já nemůžu přestat pracovat.“
Říkám: „Proč ne?“
A on na to: „Pracoval jsem ve slévárně 25 let.“
Říkám: „25 let ve slévárně. To je dobrý důvod skončit.“
Řekl, že ne.
Řekl: „Poslyš, dal jsem těm lidem“
„25 nejlepších let svého života.“
„Teď jim dám pár špatných.“
To je skvělé.
Zatímco Russell soupeřil s Chamberlainem,
zaujal ostřejší postoj vůči ekonomickému zacházení
s černochy ve Spojených státech.
Jsou ještě další odpovědi, které je třeba najít.
BÍLÁ SÍLA
Chci svolat konferenci v Bílém domě
vědců a expertů a vynikajících černošských vůdců
obou ras k naplnění těchto práv.
Jeho cílem bude pomoci americkým černochům
naplnit práva,
která se po dlouhé době nespravedlnosti
konečně chystají naplnit.
Bill Russell byl jedním z 2400 pozvaných delegátů
spolu s baviči, obchodními vedoucími a prominentními aktivisty.
Ale nakonec cítil, že schůzka přinesla jen prázdné sliby.
Russell věřil, že skutečná změna závisí na ekonomické příležitosti.
K čemu je vzdělání bez práce?
K vytvoření příznivější atmosféry stále chybí vedení,
aby prolomilo ekonomické bariéry, kterým černoši čelí,
aby se stali součástí hlavního proudu americké ekonomiky.
Krev tohoto národa
proudí žilami obchodu a průmyslu.
Pokud prezident velkého podniku vyzve
zdroje velkého byznysu a zmobilizuje je ke společné akci,
velmi urychlíme dosahování našich cílů.
Toho jara se v Bostonu
rozpoutala školní desegregace a Russell se zapojil do boje.
Městský školní výbor zůstal zatvrzelý po tři roky,
stejně jako jeho kontroverzní bývalá předsedkyně Louise Day Hicksová.
Prohlásil, že rasově nevyvážená škola
není výchovně škodlivá.
No…
Komisařko Ohrenbergerová, vy nemáte děti
v rasově nevyvážené škole,
takže nevíte, jaký to má dopad na naše děti.
Jednou přišla promluvit k promoci
na střední škole v Roxbury.
Když se kazatel a výbor aktivistů
rozčilovali, nechala ho zatknout.
Mezitím ty děti neměly promoci,
tak jsme pro ně uspořádali zvláštní obřad v místním kostele,
a já jsem přednesl proslov.
Ptám se sám sebe: „Kde jsou ostatní hlasy volající po změně?“
A po celých Spojených státech jsou malé požáry,
a tady v Roxbury hoří,
a nikdo neposlouchá. Nikdo neposlouchá.
Lidi si neuvědomují,
že požár, který pohltí Roxbury, pohltí Boston.
Oheň se rozšíří.
Pro mě byl Boston bleším trhem rasismu
ve všech odrůdách, starých i nových.
Radnice byla zkorumpovaná rasistickými kumpány,
hazejícími rasistickými cihlami „zpátky do Afriky“
a v okolí univerzity, radikální pokrytecký šik rasismus.
Přesto všichni v Bostonu mluvili ve prospěch doktora Kinga.
Byl jsem zmatený.
Možná byl sen doktora Kinga o barvoslepé komunitě založené na lásce
bostonskými obyvateli dezinterpretován.
Pro ně „barvoslepí“ znamenalo, že černoši budou neviditelní,
což by jim vyhovovalo a nelišilo by se to od skutečnosti.
Bill Russell dá vědět,
co se děje a co lidé potřebují vědět.
Proč pochodujeme? Proč protestujeme? Co to vlastně dělá?
Lidé se báli mluvit.
Znal svou základnu.
Věděl, jak silný a mocný je jeho hlas.
Otevíral dveře a cesty mladší generaci.
Když jednáme a mluvíme spolu, lidi poslouchají.
Slavný sportovec, uspořádali pro mě fórum
pokud si zvolím to použít.
Russell se nikdy nezdráhal mluvit o svých názorech,
ale mnoho basketbalových fanoušků
by rádo, aby byl prostě zticha a hrál.
Během mé kariéry se vyvinulo, že jsem nechtěl nic moc mít
s lidmi mimo Celtics.
Hrál jsem za Celtics. Nehrál jsem za Boston.
Takže si myslím, že byl dost nepříjemný pro spoustu bílých lidí,
kteří čekali, že se bude plazit, protože tam byl.
Bill Russell se neplazil.
Doma v Readingu se s rodinou často považovali za nevítané nájezdníky.
FANATICI URAZILI RUSSELLOVY DĚTI
Myslím, že nikdo nevěděl, co se dělo v zákulisí mým rodičům.
Když se po víkendu vrátili Russellovi domů, zjistili,
že se tam vloupali vandalové a vyplenili dům.
Přijdou domů a to místo je zničené.
Je naprosto jasné, že to byl někdo, kdo se vymezoval
nejen vůči tomu, aby žil v sousedství, ale i proti němu samotnému.
Napsal na zeď všechno možné.
Rasové nadávky a výhrůžky.
Když jsme se po dovolené vrátili domů, našli jsme dům zničený.
Na zdi bylo výkaly napsáno „Negr“
a kulečníkový stůl byl roztrhaný a politý pivem.
Lidi mu rozbili trofeje, vyprázdnili se v posteli mých rodičů.
Byla jsem v šoku. Nevěděla jsem, jak rasistické to město je.
To, že tím Bill s rodinou museli projít, je srdcervoucí.
Místní policie nemohla najít žádné podezřelé.
Někteří tvrdili, že můj arogantní přístup mohl k domácí invazi přispět.
Mluvíme o muži, který už byl naštvaný
kvůli tomu, jak se s černochy zacházelo.
Nikdy o tom veřejně nemluvil.
To vedlo k tomu, že byl nepochopený.
Mohl uspořádat tiskovou konferenci a říct:
„Tahle zvířata se mi vloupala do bytu
„a proto si můžete myslet, že mám špatný přístup.“
Bill byl viděn jako vzteklý černoch,
protože nenechal lidi zapomenout
na realitu života v Americe.
Lidé si musí přiznat pravdu, než se posuneme dál.
Pokaždé, když měl příležitost hrát,
dokázal to všechno vzít, soustředit se a dát to do hry.
Nikdy jsem nenarazil na nikoho s tak jedinečným přístupem a soustředěním.
Vždycky hledej výhodu. To je věc, kterou mám od Auerbacha.
Dělejte, co můžete, abyste procenta změnili ve svůj prospěch,
intelektuálně, emocionálně a fyzicky.
Trochu jsem zastrašoval nepřítele.
Většina lidí zastrašuje, jen aby mluvila.
Bill Russell takový typ nebyl.
Bill to dělal tak,
aby to přímo ovlivnilo hru.
Něco řekne, protože ví,
že se ti to dostane pod kůži.
A pomohlo to Celtics k vítězství.
Součástí mé odpovědnosti vůči týmu
bylo odvrátit další část soupeřova útoku na sebe.
Někdy jsem měl řeč při zahájení zápasu.
„Dobře, kluci, “ řekl jsem druhému týmu.
„Dnes žádné dvojtakty.“
„Se 4,5 metrama se nebudu obtěžovat. Dnes nemám náladu,
„ale dvojtakty nedělám.“
Nebo se nakloním a řeknu: „Když budeš střílet z dvojtaktu,
„vezmi si sůl a pepř, protože budeš žrát míče.“
Samozřejmě bych neřekl nic Oscarovi Robertsonovi ani Jerrymu Westovi.
Některým se to nedělá.
Bill mě nezastrašoval,
když šel ke koši
do dvojtaktu, protože se to mohlo zvrtnout.
Myslím, že během mého prvního roku,
Russell byl tady se Satchem.
A Russell se podívá na Satche
a pak na mě.
A pak se podívá na Satcha a řekne:
Můžeš si toho hajzla hlídat?
No, to Bradleyho šokovalo.
Takhle mu ještě nikdo neřekl.
To mě přimělo přemýšlet: „Jak to myslel?
„Co to mělo být?“
Člověk s vysokým intelektem, který zastrašuje, to je nejhorší.
Myslíte pak na něj, a ne na hru.
Russ hrál svou malou hru ve hře.
Schválně blokoval po střelbě dvě rány za hru.
Jistě, koše se počítaly,
ale poslal tím hráčům zprávu.
„Podívej, jak jsem se přiblížil k tvé střele.“
Byl to mistr.
Baylor běží podél čáry, Udělal dvotakt. A Russell ho blokuje.
A Russell boduje. Neskutečná hra Billa Russella!
Russell byl rozhodně arogantní zastrašovatel.
Mimo hřiště zastrašoval lidi, kteří za ním chodili.
Jen tak stál a zíral na ně.
A neřekl nic.
Byl zajímavou kombinací sportovce a myslitele.
Vždycky si mohl vybrat určitý pohyb a představit si ho v hlavě
znovu a znovu, než se o to pokusil.
Studoval hru tak pilně.
Představa, že dokážeš spočítat úhel hráče, který se k tobě blíží,
znát jejich schopnosti a to, jak se přibližují,
a vidět zároveň i zbytek hřiště,
vědět, že když to udělám pod tímhle úhlem, bude to tam.
Ten chlap je matematik.
Billovo mistrovství na hřišti vždy zahrnovalo matematiku.
Na univerzitě v USF
spolu se svým týmovým kolegou z Celtics K.C. Jonesem,
Bill propagoval alternativní způsoby myšlení
o roli úhlů a rovnic v basketbalu.
Rozhodli jsme, že basketbal je v podstatě geometrie,
čáry, body a vzdálenosti.
Snil jsem o sólových pohybech, ale rád jsem vymýšlel strategie.
K.C. měl originální basketbalové myšlení a naučil mě,
jak se to dělá, hlavně v obraně.
V té době téměř každý hráč a trenér považoval obranu
za čistou reakci.
K.C. myslel jinak.
Vymýšlel způsoby, jak přimět soupeře,
aby vystřelil střelu, kterou on chtěl, z místa, kde on chtěl.
Nechal člověka vystřelit
těsně za hranicí jeho efektivity,
a namísto obtěžování hráče se zdekoval na druhý konec hřiště
s vědomím, že udělám doskok a hodím mu přihrávku na snadný koš.
On a já jsme snili o desítkách takových her
a dosazovlali jsme do naší rovnice, co jsme věděli o slabostech protivníků.
Postupně jsme s K.C. vytvořili vlastní basketbalový svět.
Inspirovali jsme se.
Raketoví vědci v teniskách.
Vždycky měl v sobě královskou bytost.
Dívám se na jeho fotky. Je tu jeden konkrétní obraz.
Stojí v polovině hřiště s oběma rukama v bok,
ve vyprodané Boston Garden.
A když se na to podívám, je to jako
když král přehlíží své léno.
I když byl Russell na hřišti považován za génia,
fanoušci a sportovci ho kritizovali za to,
že byl náladový, rezervovaný a arogantní.
Jsem arogantní. To přiznám.
Ale podle čí definice arogance?
Kdyby totéž dělal bílý sportovec,
nebyl by arogantní, ale soutěživý, nabroušený.
Když jste Bill Russell,
a žijete v zemi, která vás ostrakizuje,
která vás oslavuje jen kvůli atletice,
„Udělám tohle. V aréně jsem váš.“
„Mimo arénu mi dovolte žít svůj život.“
Jako důkaz Russellovy arogance,
kritici citovali odmítnutí dávat autogramy.
Jako hráč je po roce 1964 nikdy nepodepisoval.
Autogramy mi vždycky přišly vtipné,
už jako basketbalistovi na vysoké škole.
Nejdřív jsem si toho nevšímal.
Podepsal jsem se, protože to dělali všichni.
Ale na začátku šedesátých let
jsem si všiml, že po tom, co jsem podepsal 50 nebo 60 autogramů,
mi to přišlo divné dva nebo tři dny.
Veřejnost i média byla naštvaná.
Brali osobně,
že se nechtěl podělit o svůj osobní prostor
a podepisovat autogramy.
Nemůžeš nechat fanoušky, aby tě vlastnili, nebo ti diktovali, co dělat.
Neumím si představit, jakou hodnotu má napsané jméno na kousku papíru.
Jakou hodnotu má můj podpis a proč bych ho měl podepsat?
Zhodnocuju svoje peníze na hřišti, tečka.
Když hraju, jsem veřejný majetek.
Jsem soukromý majetek, když nehraju.
Pokud chci podepsat, udělám to,
ale nikdo mě k ničemu nikdy nedonutil.
Buď mě budeš brát jako Billa Russella, nebo ne.
Můj podpis nic nezmění.
A to, že jsem basketbalista, je jen náhoda.
Líbí se mi, že byl sám sebou.
Rozhodl se, že bude hrát hru
a komunikovat se svými spoluhráči.
Vždycky to měl pod kontrolou. To chci říct.
Radši bude zarán do hlubší konerzace
nebo podá ruku ruku pánovi nebo paní.
To je v pohodě.
Jestli víš, že nepodepisuje autogramy, nežádejte je.
Měl přesvědčení, že se nezmění.
To se mi na něm líbí.
Ani prezidentovi Spojených států by nedal autogram.
Požádal jsem ho o autogram a hádejte, co řekl.
Ne.
Začal jsem se smát. A říkám: „To je vtipný.“
„Tady máš. Podepiš to.“
Zase řekl ne a myslel to vážně.
Snažil jsem se přimět všechny hráče, se kterými jsem hrál
aby mi podepsali svou fotku,
abych je mohl mít na památku,
a Russell to odmítl.
Prohlásil:
„Trávíme spolu hodně času. Vycházíme si spolu.“
„Víš, že nepodepisuju.“
Říkám: „Já toho chlapa zabiju. Děláš si srandu.“
Tohle jsou dvě moje knihy nepodepsané od Billa Russella,
což jsem tu zachoval mezi H. Rap Brownem a Jamesem Baldwinem.
Jinak bych to neměl. Osobně mi je nepodepsal
pan Bill Russell.
Viděl jsem ho asi před třemi lety, když byl ve městě.
Říká: „Satchi, jak se vede?“ Začali jsme spolu mluvit.
A on říká: „Stejně se nepodepíšu.“
Myslím, že táta v mnoha ohledech předběhl svou dobu.
Myslím, že když se podíváte na naši kulturu posedlou celebritami,
poznáte úskalí a nebezpečí, být slavným člověkem.
Byl kritizován za to, že nespolupracuje,
a že není otevřenější,
ale na rozdíl od jiných hvězd to, podle mě, nikdy nepotřeboval.
Byl vždycky neomluvitelně sám sebou
a pokud to nerespektujete, je s vámi něco špatně.
V letech 1963 až 65 se basketbalová záře okoukala.
Myslel jsem, že je to dětská hra, a řekl jsem to veřejně.
Jak můžu hrát basketbal jako dospělý muž stejně jako v dětství,
když se děje tolik důležitých věcí?
Chtěl jsem pomoct změnit svět a hledal způsob, jak to udělat.
Začala černá revoluce a přicházelo mnoho nových přílivů.
Jsi černoch, co hraje tuhle hru.
Rasismus je všude. Pořád nemůžete chodit na některá místa.
A černoši žijí v pekle. Jsou poraženi, napadáni.
i když hrajete basketbal za Boston Celtics.
Myslím, že když ustoupíš, nejspíš cítíš výčitky.
„Co dělám pro tyhle bělochy,
„fandí mi
„a přitom nechtějí, abych žil v jejich čtvrti?“
Když se díváte na televizi, a vidíte to týrání
a máte srdce a svědomí,
asi se budete cítit hrozně. „To, co dělám, nestačí.“
V této zemi jsou dvě společnosti,
a já to musím uznat,
abych viděl život takový, jaký je a nezešílel z toho.
Poskytuje rozhovory časopisům Sports Illustrated, Saturday Evening Post,
které mluví o jeho pocitu rozčarování z Ameriky.
Zpochybňuje strategii nenásilí Martina Luthera Kinga.
Hájí Malcolma X a Národ islámu,
což je trnem v oku většině bílých Američanů.
Říká, že sport není oblast rasového osvícení.
Sport odráží širší rasistické vzorce v americké společnosti.
Co se stane, když si uvědomíš co děláš?
Co to udělá s vaším potěšením?
Když se Bill Russell potýkal
se svou rolí a odpovědností černošského sportovce,
jeho tým se blížil k obratu.
Trenér Red Auerbach rozhodl, že je čas odstoupit.
Sezóna 65 - 66 bude jeho poslední v roli trenéra.
Nechtěl jsem nastoupit sezónu s tím,
že když vyhrajeme, řeknu:: „Teď odejdu.“
A oni řeknou: „Opouštíš vítěze.“
Tak jsem řekl: „Odejdu bez ohledu na to, co bude.“
Vyvstala otázka, kdo nahradí Reda.
Redovou první volbou byl kapitán a hvězda týmu, Bill Russell.
Jak lépe motivovat Billa Russella jako hráče
než trenérem Billem Russellem?
Byl jsem první, koho požádal, a řekl jsem mu, že tu práci nechci.
Když ne Bill, tak kdo? To rozhodnutí muselo počkat.
Mezitím se měla dokončit sezóna
a Redův blížící se odchod do důchodu, byl další motivací k vítězství.
Chtěli jsme si být jisti, že když Red odejde jako trenér,
vyhrajeme jeho poslední šampionát.
Cítili jsme, že to, co definuje jeho trenérskou kariéru,
bude: „Jak skončil?“
Redův titul bude záviset na sezóně.
Poté, co druhý rok po sobě porazil
Filadelfii a získal titul Východní divize
Boston porazil Filadelfii 121-117.
Celtics čelili Lakers po páté.
A jak se často stávalo, série se dostala do závěrečných vteřin
rozhodujícího sedmého utkání s náskokem Celtics o čtyři body.
Zbývá šest vteřin a najednou mají Lakers šanci.
Teď nastupuje Ellis. Rychlý skok, Ellis skóroval!
Zbývají čtyři vteřiny a náskok je dva body.
K.C. s míčem je obklíčený. Jedna vteřina.
A je to. Je po všem!
Havlicek dostal přihrávku a obklíčili ho.
Je po všem.
Boston Celtics
porazili Los Angeles Lakers 95 ku 93.
A tento dav vyrazil na hřiště.
Red a já jsme oba chtěli tu hru vyhrát, aby mohl odejít jako vítěz.
AUGERACH SE CHICHOTÁ
Red plánoval zůstat v Celtics jako generální manažer,
takže musel jmenovat svého nástupce.
Věděl, že Russell potřebuje trenéra, který ho bude inspirovat
a bude ho motivovat pro zápas.
Kdo je lepší než současný nebo bývalý člen Celtics?
Oba jsme vytvořili seznam a moje první volba byla Frank Ramsey.
Frank byl v důchodu v Kentucky a nemohl odejít.
Šli jsme za třemi nebo čtyřmi dalšími
a žádný z nich nebyl vhodný pro nás oba.
A on mi řekl, že musím někoho najmout.
A on říká: „Podívám se po někom mimo organizaci.“
V zoufalství Red zavolal Alexi Hannumovi, trenérovi San Francisco Warriors,
bývalému trenérovi St. Louis Hawks a starému soupeři,
o kterého Russell neměl zájem.
Tak říkám: „Jestli ho najmeš, tak odejdu s tebou.“
Říkám Russellovi: „Kdo bude trenérem, když Red odejde?“
Řekl: „Alex Hannum,“
jeden z Russellových velkých nepřátel.
Tak říkám: „Nemůžeš hrát pro Alexe Hannuma. Toho přece nesnášíš.“
A pak říkám: „Poslyš, pro rány Boží, to ty budeš trénovat ten zatracenej tým.“
„Chceš ho trénovat?“ „Jo.“
„Tak řekni Redovi, že budeš trenér.“
Asi po 25 minutách
sedím v hotelovém pokoji
a zazvoní telefon.
A je to Red Auerbach a říká „McSweeny, ty hajzle.“
Řekl jsem „Rede, co se stalo?“
Bum, zavěsí telefon.
Za pár minut někdo klepe na dveře. Je to Russell. „Jsem trenér.“
Jen jsem ho objal a políbil
a zatahal za fousy.
„To je ta nejúžasnější věc na světě.“
PRVNÍ ČERNÝ PROFESIONÁLNÍ MENTOR
Měli Cousyho a Auerbacha, ale neměli mistrovství světa,
dokud neměli Billa Russella, a teď je hráč i trenér.
Napadlo mě, že když zkusím koučování,
oživilo by to můj vztah k té hře.
Je to v podstatě to, co měl dostat,
na základě toho, co udělal.
Tady je nový trenér Celtics. Přejeme ti to nejlepší.
Děkuji.
Budete kopií Reda Auerbacha, nebo budete trenérem podle sebe?
Nikdo nemůže být kopií Reda Auerbacha.
Budu to muset udělat po svém. Jsem taky paličák.
V tomhle budu jako Red. Budu tvrdohlavý jako on.
Na výroční rozlučce Celtics na konci sezóny Russell naznačil,
že se jeho role možná změnila,
ale jeho pocity a očekávání vůči spoluhráčům zůstaly stejné.
Příští sezónu toho očekávám hodně.
Nikdy jsem nebyl týmu tolik oddán jako tomuhle .
K mnoha lidem se nepřiblížuji, ale díky vám jsem vás miloval.
Chovali jste se ke mně líp, než kdokoli jiný v mém životě.
Vy jste moje rodina.
Celtics jsou víc než jen jméno nebo tým.
Jsou životním stylem.
To oznámení bylo důležité pro Celtics,
pro všechny sporty a pro celý národ.
Russell byl první černý trenér
ze všech profesionálních týmů v Severní Americe.
Ale tisk nevěděl, co si o tom myslet.
„MYSLÍM, ŽE TO ZVLÁDNU“ - RUSSELL
Zvládnete to nestranně, bez rasových předsudků?
Ano.
Teď jste samozřejmě první černoch, který zastává hlavní trenérskou pozici.
Vyvíjí to na vás tlak?
Vůbec ne. Jiní na to kladou větší důraz než já,
protože je to přirozená věc, kterou bych dostal
nebo by mi byla nabídnuta jako práce.
Russell se stal trenérem Celtics, týmu, který vyhrál
již několik titulů,
což je významnou událostí v americké sportovní historii.
Pamatuju si, když jsem se doslechl,
že Russell bude trenérem Celtics.
Měl jsem obrovskou radost.
A bylo to pouhých pět let po kvótovém systému.
Stal se nejen tváří Celtics.
Stal se součástí vedení,
které je nejvíc na očích celému světu.
Neumím si představit, jaké to je,
snažit se být skvělý v obou rolích, protože jsou tak odlišné
a vyžadují tolik energie, perspektivy a přemýšlení.
Je mnohem lepší než já.
Russell a Celtics začali sezónu silně,
když vyhráli deset z prvních 12 zápasů.
Ale víc než výhry nebo prohry,
jedna událost hluboce zasáhla trenéra Billa Russella.
Když Celtics hráli v Louisianě přehlídkovou hru,
Billův otec přivedl jeho dědečka na první basketbalový zápas.
Pan Charlie přišel do šatny se starým mužem.
Po pár minutách nás oba zachvátila panika.
Stařík brečel. Myslel jsem, že má infarkt.
Pak jsme oba viděli, že ho nic nebolí.
Díval se jako omráčený,
konsternován pohledem na Sama Jonese a Johna Havlicka ve sprše.
Moji dva týmoví kolegové se mydlili a mluvili,
nevšímali si toho starého muže.
Stařík se na nás podíval a pomalu prohlásil:
„Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiju dne,
„kdy voda poteče z černého muže na bílého.“
A pořád vrtěl hlavou.
„Vím, že můžu říct, že se mají rádi.“
Jste v pozici, kdy to poprvé převezmete.
Po dlouhé řadě vítězství. Chcete něco předpovědět?
Jestli nebudeme mít zranění, ujdeme celou cestu.
Možná si toho vzal víc, než na co byl připraven.
Hraje průměrně 45 minut na zápas,
a zároveň dělá trenéra.
a ujišťuje se, že jsme na místech, kam se máme dostat,
že útok probíhá dobře, a že obrana je na svých místech.
Vsadím se, že když tu práci vzal, neuvědomil si,
jak moc ho to zaměstná.
A náhodou to byl rok, kdy to Wilt konečně dal dohromady
a měl úžasný tým.
Oficiální předzápasový program, jen 35. oficiální sestava programu.
Wilt Chamberlain, přečetl vše o oficiální programové sestavě.
Během posledních dvou let se 76ers vyvinuli
z nadějného týmu v elektrárnu.
Chlubili se nejlepším rekordem v NBA
a Wilt konečně našel tým, se kterým by se mohl spojit.
Odmítnutí ti může ublížit.
Za posledních deset let vyhráli Celtics devět z deseti mistrovství.
V loňském roce byl tým 76ers téměř týmem NBA.
Minulost volá: „Porazit Boston.“
Zpátky na Greera, chce střílet. Střílí. Dobrá střela.
Páni, tyhle dva kluby po sobě jdou.
Greer nalevo. Střílí. Není to dobré.
Chamberlain odráží. Položí to a je faulován.
The Sixers ovládli první tři zápasy play-off z roku 1967.
Wilt, nyní veterán, upravil hru,
přijrával víc a odhodlal se k obraně týmu.
Nádherně blokuje Chamberlain!
V prvním roce, kdy byl trenérem NBA,
Russell zdědil solidní organizaci.
Přišlili do Garden a s nimi všichni zlí fanoušci a špatný přístup, který měli.
Nebyla to soutěž. Byla to konfrontace.
K rvačce se přidává fanoušek.
Celtics vyhráli čtvrtou hru v Bostonu,
jen aby se vrátili se do Fily,
kde fanoušci požadovali konec dynastie Celtics.
Walker jede, sází to tam.
Tohle je úžasný klub.
Pronásledují Greera. Dal to tam.
BOSTON JE MRTVÝ
Fanoušci Filadelfie skandovali: „Celtics jsou mrtví. Konečně mrtví.“
BOSTON DNES VEČER ZEMŘE
Bill Russell sleduje, jak se kolem něj rozpadá dynastie.
Pět, čtyři, tři, dva, jedna!
Wilt a Philadelphia 76ers nás porazili, protože byli lepší.
Málem nás vyhnali z hřiště,
a já okamžitě pocítil syndrom prohry.
Ačkoliv Celtics měli nevídanou řadu
osmi po sobě jdoucích šampionátů, fanoušci Bostonu na mě bučeli:
„Všechno smeteno, co?“
„Věděl jsem, že to nevydrží. Už ho nemáte.“
Musel jsem mrkat očima.
Sixers ten rok vyhráli finále NBA
a Wiltovi to přineslo první titul.
Mezitím se v Bostonu posmrtné zprávy o hořké porážce Celtics
soustředily na jednoho muže.
Měli jsme ve zvyku vyhrávat,
a dokud jsme se mohli spolehnout na Russella jako kotvu,
mysleli jsme, že je všechny vyhrajeme.
Russ, hrdý muž,
byl velmi zraněný
kvůli tomu, že jsme nevyhráli.
A byl v rozpacích.
Byl tichý, nechtěl mluvit o sezóně.
Takový byl.
Řekl: „Hele, uvidíme, co bude příští sezónu.“
Pokud jste si nadšením ze Světové série nevšimli
sezóna NBA začne v sobotu večer.
Tady v Bostonské Garden se budou všichni veteráni
snažit vyhrát zpět korunu pro Celtics,
kterou jim vzali Philadelphia 76ers.
Nikdy jsme nedělal žádné přepovědii.
Celé roky se mě ptali: „Jak to dopadne?“
A já říkal: „Nevím. Nemám co říct.“
Loni říkali: „Jak to dopadne?“
Řekl jsem: „Vyhrajeme,“ a nevyhráli jsme.
Takže už nebudu nikdy nic říkat.
Russell ve své druhé sezóně trenéra čelil dvojí hrozbě.
Zaprvé, dokázat, že po prohře s týmem Philadelphia 76ers
dovede svůj tým zpět na šampionát.
Ta druhá vyrostla z brutální války, která rozdělila Ameriku
i sportovní svět.
Na začátku války jsem si o Vietnamu vybudoval silné přesvědčení.
Přišlo mi to jako pokračování koloniálních válek,
vůči nimž jsem byl citlivý jako černoch, který se postavil
proti africkým koloniím
Vietnamci vlastně říkali, že nechtějí,
aby jejich zemi řídil Západ.
My Američané jsme to tak samozřejmě neviděli.
Jako impérium jsme chtěli definovat válku
jako otázku komunismu proti demokracii.
Bomby ve Vietnamu explodují doma.
Zničí sen a možnosti
pro slušnou Ameriku.
Johnsone, kolik kluků kvůli tobě zahyne?
Vedou to tu zasraný komouši!
Válka vyvolala vztek a hořkost a rozdělila národ.
- Co chceme? - Mír.
- Kdy ho chceme? - Hned.
Mezi bojujícími byl 25letý
šampion těžké váhy Cassius Clay,
který konvertoval k islámu a přijal jméno Muhammad Ali.
Ali tvrdil, že jeho náboženské
a etické přesvědčení mu brání v zabíjení lidí, které nezná.
Nemyslím, že bych měl jet do Vietnamu
střílet lidi, kteří mi nikdy neřekli „negře“,
nelynčovali mě, neposlali na mě psy, neznásilnili mámu.
Ali čelil ztrátě titulu,
federálnímu stíhání,
pětiletému trestu odnětí svobody,
a pokutě deset tisíc dolarů.
To, co dělal Muhammad Ali
mohlo ukončit jeho kariéru boxera.
Nevadilo mu, že přišel o miliony dolarů. Byl rozhodně velmi odvážný.
Umožnil nám, černým atletům, být na sebe hrdí,
protože mi svými činy ukázal,
co je důležité.
Neznám moc individuálních sportovců,
který by se zachovali tak jako on.
Tohle vyžaduje obrovskou sílu vůle a odvahu.
Skutečnou víru.
CLEVELANDSKÝ SUMMIT 4 . ČERVNA 1967
Clevelandský summit byl reakcí černých sportovců
na to, že Ali odmítá jít do americké armády.
Chtěli ukázat bratrovi podporu.
Nešli jsme do Clevelandu přesvědčit Mohameda, aby vstoupil do armády.
Přišli jsme mu nabídnout pomoc.
Nikde není psáno, že šampion v těžké váze
musí patřit k určitému náboženství.
Přišli jsme z přátelství k Muhammadu Alimu.
A vím, že jsme se od něj chtěli dozvědět,
co čtete v novinách, vidíte v televizi a tak,
co se vlastně děje?
Postavil se mnoha složitým otázkám,
a pánové nás přesvědčili,
že je to v podstatě náboženská záležitost.
Věří ve své náboženství,
a jeho postoj je něm zcela založen.
Věci, kterými si prošel
z něj musely udělat osamělého muže.
Tohle je slavná fotka.
Asi jedna z nejznámějších fotografií 20. století.
Když vidím ty černošské hvězdy,
vystoupit z role hvězd kvůli Cleveland Browns,
hvězdy Celtics nebo hvězdy Packers,
které říkají: „Jsme především černoši.“
Cítili odpovědnost za své činy
za zviditelnění jejich platformy, znění jejich hlasu,
jejich touhy a touhy po změně v této zemi,
co znamená být černým sportovcem.
S Billem jsme měli společné to,
že jsme se odmítli vzdát své osobnosti
a vypořádat se s předsudky,
diskriminací
a nekalými praktikami.
Když jste hvězda
a když říkáte správné věci a chováte se správně,
tak si vyděláte.
Jestli chcete být aktivista, musíte se toho vzdát.
Bill byl výjimečný člověk.
Dalo se na něj spolehnout,
že zpochybní věci, které nebyly správné.
Bill Russell zachytil esenci,
duši a srdce toho, co Ali říkal.
Když se reportér zeptal Billa:
„Co se stane s Muhammadem Ali?“
Billova odpověď zněla:
„O Muhammada Aliho strach nemám.“
„Udělal něco, co jsem já sám nedokázal,
„najít něco, čemu jsem tolik oddaný, že jsem ochotný ohrozit svůj život.“
„O Aliho se nebojím. Bojím se o nás ostatní.“
Tohle je zvláštní zpráva CBS News.
Dr. Martin Luther King Jr.
Vůdce občanských práv a nositel Nobelovy ceny,
byl zabit dnes v Memphisu v Tennessee.
Stál na balkóně druhého patra hotelu Lorraine,
když přišla jediná střela z druhé strany ulice.
A zasáhla ho do krku.
Sen dr. Martina Luthera Kinga Jr.
nezemřel s ním.
Amerika nebude ovládána kulkou,
ale jen hlasováním svobodých a spravedlivých lidí.
Myslím, že všichni v každém týmu, bez ohledu na rasu nebo náboženství,
a čemkoli,
pocítili ztrátu.
A mělo to dopad na nás všechny.
Nepokoje vypukly ve více než 150 amerických městech.
Výtržnosti, žhářství a plenění, jaké v dějinách tohoto národa nemá obdoby.
Je to vlákno a tkanina republiky, která je těžce zkoušena.
Smutek a hněv vybuchly ve městech po celé zemi.
Následující den měli ve Filadelfii hrát Celtics
první zápas finále Východní divize
proti 76ers.
Už nebudeme čekat, až budou naši vůdci zabiti.
Vím, že jsem byl celý den v šoku.
Seděl jsem čtyři nebo pět hodin, než jsem mohl mluvit o něčem jiném.
Pak mě napadlo, že bych neměl hrát. Zavolal jsem Wiltovi.
Dokonce i sportovci s takovou pozicí celebrity
jako Bill Russell a Wilt Chamberlain
nemohli NBA říct: „Na počest tohoto velkého muže
„uděláme pauzu. Nebudeme hrát.“
Když už byl stadion plný fanoušků,
Chamberlain požadoval hlasování v šatně, jestli chtějí hrát, nebo ne.
Oba jsme se shodli, že by nebylo dobré zápas zrušit.
Je tu 10 až 12 000 lidí a zrušit to může být problém.
Nakonec se oba týmy rozhodly hrát.
Fanoušci sledovali stoické, ale nesoustředěné vystoupení,
dokonce i dvou velkých soupeřů, Russella a Chamberlaina.
Je tu strašidelná atmosféra. Není tu ta samá radost a vzrušení,
které jsou spojeny s basketbalovým play-off.
Celtics vyhráli 127 ku 118.
O čtyři dny později byl Kingův pohřeb v Atlantě.
Kingova pohřbu se zúčastnili politici,
zábavní průmysl a hvězdy NBA.
Mnozí se obávali, že jeho sen zemřel s ním.
Moc jsem si dr. Kinga vážil.
Byl to poslední nárazník.
Věci, které jsem řekl před deseti lety,
a které všichni přešli jako „řeči naštvaného černocha,“
dnes znovu zaznívají a to je to smutné.
Z násilí nikdy nevzejde nic konstruktivního.
Tady je muž, který věřil v nenásilí
a někdo ho podrazil.
Je to skutečná tragédie.
10. dubna, den po Kingově pohřbu,
se v Bostonské Garden obnovila série play-off.
CELTICS VS 76ERS 1968 FINÁLE VÝCHODNÍ DIVIZE
76ers překonali a přebili protivníky
a Celtics prohráli 115 ku 106.
Filadelfie vyhrála i další dva zápasy.
Žádný tým, ani Celtics, se nikdy nevzpamatoval
ze schodku 3 ku 1 sérii.
Ta tlustá dáma ještě nezpívala.
Dokud tlustá dáma nezačne zpívat, není po všem.
Celtics se vrátili do páté hry
a rozsekali Filadelfii na 122 ku 104.
Teď se situace změnila.
Celtics vyhráli další zápas v Garden.
Díky vytrvalému blokování a důkladnému Russellově koučování
převzali ve Filadelfii finální série
a dokázali, že jsou pořád šampioni.
Russell to označil za nejuspokojivější vítězství.
Celtics porazili Lakers ve finále,
Russellův desátý šampionát a jeho první v roli trenéra.
Bille, gratuluju ke skvělé hře a sezóně.
Děkuji.
Zaměstnalo vás být trenérem a hráčem v této sezoně víc,
než v minulých sezónách?
To si nemyslím.
Může nový černý sportovec společně přinést společenské nebo politické změny?
To, co jsem za ta léta udělal,
bylo protože jsem měl mocné postavení a byl jsem velmi dobrý.
Ale naopak jsem musel ztratit víc,
ve smyslu, o kterém mluvili.
Ale pro mě to nebylo nic, protože když nemám mužnost,
nemám nic.
Sportovci jsou spíš produkty než lidé.
Neustále mě obtěžují a zavírají na samotku
už asi tři měsíce.
- Co jsi zač? - Black Panthers!
Nic není důležitější než zastavit fašismus,
protože fašismus nás všechny zastaví.
Říkám vám, cítím se naprosto neadekvátně.
Protože když jsem viděl, čím si lidé procházejí,
můj příspěvek je velmi nepatrný.
Russ poslední tři, čtyři roky vyhrožoval odchodem do důchodu.
Řekl jsem: „Russi, nemůžeš jít do důchodu.“
Řekl jsem „Potřebujeme, abys dál hrál, aychom dál vyhrávali šampionáty,
„a abychom se stále dostávali do finále, jasný?“
„Bez tebe nemůžeme vyhrát.“
15. března 1969
během zápasu s Baltimore Bullets
Celtics v posledních vteřinách vyrovnali skóre.
Poté, co získali míč, kouč Russell vyhlásil oddechový čas.
Ječel jsem: „Teď je máme a mušce. Zabijeme je!“
Najednou jsem se rozesmál a nemohl jsem přestat.
Hráči mysleli, že jsem se zbláznil. Řekl jsem: „To je vážně něco.“
„Dospělý muž pobíhá napůl nahý před tisíci lidmi,
„hraje hru a řve o zabíjení lidí.“
Díval jsem se na spoluhráče. jako bych řekl něco hlubokého.
Nechápavě se dívali, jako bych nic neřekl.
Zahodili jsme míč a Bullets vyhráli.
Za všechny ty roky smíchu v profesionálním basketbalu
jsem se nikdy nevysmíval té hře.
Nemůžeš rozeznat, co hra vyžaduje,
když se začneš soustředit na její směšné stránky.
Už jsem věděl, že ve sportu nejsou poslední vítězství.
Ty hry pokračují.
Jediné poslední vítězství, které můžeš získat, je odejít
z poslední hry netknutý.
Řekl jsem si a nikomu jinému,
že hraju poslední sezónu.
Pro Celtics to byla brutální sezóna,
v očích ligy
ztráceli náskok.
Kouzla inspirovaného basketbalu se stávala méně častými.
Věděl jsem, že se to občas stalo, protože jsem koučoval a hrál zároveň,
ale často jsem nemohl držet krok.
Russell byl očividně ve svém stínu.
Sam Jones, Satch Sanders už měli svůj věk.
Říkali jsme jim geronti.
Když začala hra, měli obvazy na kolenou.
Vypadali jako ze čtyřicátých let se starými teniskami.
Litovali jste je.
Jsem ve fázi kariéry, kdy je každá sezóna trestem.
Celtics na Východě skončili čtvrtí.
Chýlilo se to ke konci.
Nikdo nečekal, že vyhrají.
Navzdory nevýrazným výkonům a špatným předpovědím
se Boston dostal do semifinále Východní divize,
kde čelil 76ers.
Celtics přemohl Filadelfii.
Teď čelili Knicks o titul divize.
Věděli jsme, že porazíme Filadelfii.
Já to věděl.
V New Yorku jsme měli problém.
CELTICS VS KNICKS 1969 FINÁLE VÝCHODNÍ DIVIZE
Všechno pro Knicks klaplo.
Měli ve středu pracovitého, a zkušeného vůdce pod košem, Willise Reeda,
útočníka Billa Bradleyho, dynamického obránce Walta Fraziera.
Na začátku sezóny jsme mluvili o šampionátu.
Teď jsme v šatně
a říkáme: „O tomhle jsme mluvili.“
„Proto hrajeme, tak do toho.“
A mysleli jsme, že vyhrajeme.
Knicks si mysleli, že nás ten rok dostali,
protože vyhráli šest ze sedmi zápasů sezóny.
Willis Reed byl páteří jejich obrany.
Pomáhal všem.
Tak jsem začal měnit náš útok.
Když se přizpůsobili útoku v dolním postavení, změnil jsem ho na horní.
Tím jsem změnil postup obrany.
Ale byli jsme lepší tým.
Nechtěli o tom slyšet.
Russellovy herní úpravy fungovaly.
Knicks byli poraženi.
A už byl na dohled jedenáctý šampionát.
Celtics se měli střetnout s Lakers ve finále NBA už po sedmé.
Trenére, máte Wilta Chamberlaina.
Kolik lidí jste tím naštval?
Ne, myslím, že jsem udělal spoustu lidí šťastnými.
Udělal jsem radost trenérům Východní divize, protože mají větší šanci.
Máte trojnásobnou hrozbu a tři velké hráče.
- Co myslíte, že se stane? - Vím jen jedno. Měli bychom vyhrát.
Když ne, nebudu mít práci.
Vždycky jsem chtěl hrát v týmu s kluky jako Jerry West
a Elgin Baylor a dalšími oddanými hráči Lakers.
Jsem rád, že mě prodali.
Prodali mě týmu, který má šanci se prosadit
jako jeden z nejlepších basketbalových týmů.
Lakers nikdy ve finále neporazili Celtics,
ale v roce 1969 s Chamberlainem, Westem a Baylorem
představoval tým originální velkou trojku NBA.
Byli jsme lepší tým, tečka.
Boston nebyl hoden být s námi ve stejné lize.
Byl to tým, který se chytal stébel.
Číslo 13 z Kansasu, Wilt Chamberlain!
Všichni říkají: „Celtics už nemůžou vyhrát.“
Máte pocit, že to dokážete znovu?
Ano.
Tohle je mistrovství světa, dámy a pánové.
Všichni jsou na čáře.
Zatímco Russell a Wilt zápasili jeden s druhým,
hru rozhodl Jerry West, který získal 53 bodů
a vedl Lakers k vítězství první hry.
Jerry West měl nejlepší hru ze všech, co jsem kdy viděl.
Byl nezastavitelný.
The Boston Globe požádal Russella, aby psal denní zpravodajství,
a dával hráčům svůj úhel pohledu.
Jako vždy byl otevřený a upřímný.
Westovo skóre bylo ve hře silným faktorem,
ale byla to hra o dva body, a to je prohra.
Bylo by jedno, kdyby získal 100 bodů
a my vyhráli o jeden nebo dva body.
Výhra je důležitá.
Ve druhé hře získal West 41 bodů,
což opět vedlo Los Angeles k vítězství.
Lakers měli náskok dvou zápasů
nad Russellovými Celtics.
Celtics byli v průšvihu.
Žádný tým neprohrál dvě hry, aby se vrátil a vyhrál.
Dovolili jsme průměrně 119 bodů na zápas.
Nemůžeme se vzdát tolika bodů v každé hře.
Je jedno, kdo ty body získá.
Série se přesunuly do Bostonu na další dvě hry,
a Celtics museli vyhrát obě,
aby měli šanci na jedenáctý titul.
Vyhráli třetí hru.
Ale ve čtvrté hře měli Lakers náskok o jeden bod,
když Celtics měli míč v sedmi zbývajících vteřinách.
Sam Jones proletí kolem tří chlapů.
Hází míč.
Trefa.
Zbývá vteřina, ale hra skončila.
Odbytý, ale já to beru.
Sam dal klíčový koš.
Když domácí vyhráli první ze čtyř her,
trend pokračoval, když Lakers zamířili na pátou hru v Los Angeles.
Některé věci je lepší nevykřikovat. Takže ke hře ve čtvrtek večer
s Lakers, nemám vůbec žádný komentář.
Billovo pohrdání se ukázalo na domácím hřišti další večer,
když držel muže, který kdysi skóroval sto za jednu hru
na pouhých osmi.
Výhoda domácího hřiště předpověděla série
a s Los Angeles pořádajícími zápas finále
byli Lakers stále favorité.
Zajímalo by mě, co si myslíte o dalším sedmém zápase,
tentokrát na hřišti někoho jiného.
Už se nám to nejednou povedlo.
CELTICS U LAKERS FINÁLE NBA, 7. - 5. KVĚTNA 1969
Boston bojuje o 11. šampionát za 13 let.
Je to dynastie a Lakers se ji snaží ukončit.
Sedmý zápas byl na domácím hřišti Lakers,
takže Lakers měli konečně vyhrát šampionát,
který proti Boston Celtics nikdy vyhrát nedokázali.
Jerry West to shrnut takto: „Dokážeme ten klub porazit.“
„Další šanci už možná nedostanu.“
Mysleli jsme, že budeme mít problémy.
Abych byl upřímný, nebyli jsme si tak jistí,
jako dřív.
Tohle je velká noc. Lakers to zvládnou.
Mohli by být mistry světa.
Jack Kent Cooke dal balónky do krokví Fóra,
aby je po výhře Lakers pustili.
Jak mohl někdo vymyslet něco tak hloupého,
že tam dá ty balónky?
Jack Kent Cooke dal na všechna místa upzornění,
že když Lakers vyhrají šampionát,
balónky v krokvích měly spadnout.
No, ukázal jsem to Russellovi.
Sam mi to ukázal a já řekl: „Je lidsky nemožné,“
„aby Lakers dnes večer vyhráli. Lakers nás nemůžou porazit.“
Když si s vámi někdo zahrává,
nebo mluví o tvé mámě,
nebo tahá Supermana za plášť,
nebo šlape na kuří oka,
hází písek do tváře,
rozčílíte se a vztek vás posune na vyšší úroveň.
Russell proti Chamberlainovi.
Russell poslal míč Samu Jonesovi.
Přihrává Havlickovi, který postupuje proti Baylorovi.
Dobrá střela Havlicka z 6ti metrů. Havlicek dává koš za deset vteřin.
Russellova celá strategie zápasu:
HLAS SAMA JONESE
„Řekli jsme, že je utaháme.“
Sam míří pod koš, dobrá trefa.
Kolem Siegfrieda pod košem Russell blokuje! Skvělá hra.
Celtics jsou velmi čerství. Lakers tu mnohem víc postávají.
Vypadají unavenější než Celtics.
Celtics získali sedmnáctibodové vedení ve čtvrté čtvrtině.
Lakers klesli o 17 bodů.
Ale Jerry West a Lakers se odmítli vzdát.
Jeho střelba oživila publikum Fora
a snížila náskok proti Lakers na devět.
A všechny oči se obrátily k Wiltovi.
Havlicek střílí, ze 4,5 metru, k ničemu. Doskok.
Míč chytá Chamberlain. Chamberlain si poranil pravé koleno.
Chamberlain je na druhém konci zraněný.
Oficiální časový limit. Zranění.
Chamberlain bude muset hru opustit.
Wilt musí odejít. Wilt nemůže pokračovat.
Van Breda Kolff zuřil.
„Ten velký sráč!“
„Jak může vypadnout ze hry?“
Z mých sobeckých důvodů
mě urazilo, když Wilt opustil hru.
Nemyslel jsem, že je vážně zraněn.
I kdyby byl, chtěl jsem ho tam.
Byli jsme tak blízko k dokončení skvělé hry.
Wiltův odchod byl jako chybně napsané slovo
na konci milované knihy.
Mel Counts nastoupil za Wilta Chamberlaina.
Přišel Mel Counts. Hrál opravdu dobře.
Jeden úder. Mel střílí ze 3,5 metru. Dobře!
S Wiltem Lakers posunuli tempo
a využili stárnoucí Celtics.
Je vidět, jak se tu mění tempo, protože Lakers mají nového ducha.
A skoro vyrovnali skóre.
Už vidí mistrovství světa. Chtějí to tak moc, že to zakusí.
Druhá vlna Lakers po jednom.
Wilt mi řekl:
„Řekni tomu muži,
„že chci zpátky do hry.“
Van Breda Kollf ve své hysterii a šílenství
říká: „Řekni mu, ať si nasere.“
„Nepotřebujeme ho.“ A nikdy už nedávej Chamberlaina do hry.
Vrátili úder, ale ještě je nedostali.
A Lakers se vrátí bez Wilta Chamberlaina.
Byli jsme o bod pozadu
jen něco málo přes minutu.
Bránil jsem Havlickovi, měl míč a dribloval,
já se natáhl a vyrazil mu míč
přímo do rukou Dona Nelsona.
Stojí na čáře volného hodu.
Don Nelson chytil míč a střílí.
Rychle vystřelil.
Trefil zadní část obruče a střela šla rovně nahoru.
Přeskočilo to přes desku.
Šlo to asi 4 metry do vzduchu.
A pak do koše.
Erickson...
Odhozeno, ale Nelson to má!
Ten výstřel byl jako zpomalená dýka.
Don Nelson.
To je čisté štěstí.
A jako by nějaká vyšší moc nechtěla, abychom vyhráli.
A bostonští Celtics to dokázali zase!
Někdy mi přišlo, že měl Jerry pravdu,
když myslel, že je prokletý, v zápasech proti Celtics.
Někteří to překonají. Já nikdy.
Dodnes jsem se s tím nevyrovnal.
Jako bych měl v srdci díru.
Bylo to největší zklamání v mém životě sportovce,
že jsme je ani jednou neporazili.
Tvůrcem rozdílů byl vždy Bill Russell.
Mnoho balónků visí v krokvích, ale nepustí je.
Říkáte si, že „bohové Celtics jsou s nimi ve Fóru“.
To je něco z Boston Garden.
A samozřejmě budete muset říct,
že Celtics jsou největší sportovní dynastií
v historii profesionálního sportu.
Moji týmoví kolegové hráli tak tvrdě
a drželi se tak úžasně,
že jsem na ně byl velmi pyšný. A na sebe taky.
Bille, musí to být skvělá výhra.
Přesně tak.
Vím, že je těžké říct, co máš v hlavě.
Musel to být sen.
Je to skvělá parta.
A bylo to tak báječné, jak pro mě hráli.
A zní to divně,
ale před zápasem jsem jim řekl, že je mi jedno, jak to dopadne.
„Nevyměnil bych vás za nikoho na světě.“
Po zápase se dívám, kdy bude Bill Russell sám.
Je mi 25 let, mám zrzavé vlasy a pihy
a jsem nejbělejší v Severní Americe.
Projdu kolem.
A pak musím jít za Billem a říct: „Bille?“
A on se na mě podívá a já říkám:
„Je tu nějaká pravděpodobnost, že odejdete do důchodu?“
A pak nastane pauza.
A Jim Brown, který tam sedí, se na mě podívá a řekne:
„Důchod? Ten muž právě vyhrál mistrovství světa.“
„Proč se ho ptáte, jestli půjde do důchodu?“
Nevím, jestli si někdo jiný uvědomil, že to byl poslední zápas Billa Russella.
Měl širší zájmy a myslím,
že jeho zvědavost se přesunula jinam.
Když mi Bill Russell řekl, že odejde z basketbalu,
podíval jsem se na něj. Nejdřív jsem mu nevěřil.
Ale pak jsem viděl jeho emoce,
a začal jsem věřit, že odejde.
Ohlásil svůj odchod do důchodu v článku,
který mu za to zaplatil 25 000 dolarů.
KONČÍM S BASKETBALEM
Mám rok do konce smlouvy s Celtics.
Je to jeden z nejlukrativnějších sportů a byl jsem v něm šťastný.
Dostal jsem zaplaceno za hraní, ale hrál jsem z jiných důvodů.
Hrál jsem, protože jsem byl odhodlaný být nejlepší.
Byl jsem součástí týmu
a věnoval jsem se tomu, abych z něj udělal ten nejlepší.
Ale co se týče hry, ztratil jsem konkurenční nutkání.
Kdybych šel hrát, ostatní by věděli, že je mi to fuk.
Takhle se hrát nedá. Takhle se nic neděje.
Celou minulou sezónu
jsem měl děsivý pocit, že už jsem s tím skončil.
Každá hra, každá situace, clonění, rána, která mine.
Už jsem to viděl a dělal. Všechno se stalo opakováním.
Tohle není správný přístup k další sezóně.
Když jsem to slyšel, panebože.
Je to dost historický okamžik pro hráče, který by pořád mohl hrát
na úrovni šampionátu, když řekne: „Kašlu na to. Už nebudu hrát.“
Kariéra skončila.
Už se nevrátí.
Nejvýznamnější týmová sportovní dynastie
skončila po téhle hře.
V roce 1969 mi profesionální basketbal zmizel ze života,
ale nebyl sám.
Všechno v životě mi připadalo jako zátěž,
včetně mého 13letého manželství, mých tří dětí, mých bostonských přátel,
mého hmotného majetku.
Během několika měsíců po odchodu do důchodu
jsem také zanechal svůj život v Bostonu a všechno, co k němu patřilo.
Každý nádech byl trochu mrazivý.
Po 13ti letech v tlakové komoře jsem se odvážil do okolního světa.
Myslel jsem, že něco dlužím, ale nevěděl jsem, co to je.
V hlavě
jsem věděl, že basketbal mě nemá chránit,
ale bez něj jsem nikdy žít nemusel.
Bill Russell si sbalil kufr, nasedl do Lamborghini
a jel do Los Angeles.
V LA, pokud vím, se dějí věci.
Slibuju, že se nikdo nebude bavit tak dobře jako já.
Lákala mě další fáze, zábavní průmysl.
Přivítejte jednoho z nejlepších basketbalistů všech dob,
pana Billa Russella.
- Kdo napsal ten úvod? - Já.
Jak to myslíš, jeden z nejlepších basketbalistů?
Promiň, Bille.
Nejlepší basketbalista všech dob.
Bill se několikrát objevil v komediálních a talk show.
Bille, pokračuj, a dají tě do blázince.
Něco vám předvedu.
- Jasně. - Jasný? Takhle.
Pan Tillengast?
Ano?
PRODEJNA OBUVI
To je pan Tillengast.
Měl vlastní krátkometrážní talk show.
Jmenuji se Bill Russell.
Jsem Bill Russell.
Jmenuji se Bill Russell.
Postaví se skutečný Bill Russell prosím?
SHOW BILLA RUSSELLA
Russell se dokonce pokusil o herectví s omezeným úspěchem.
Abych vyrovnal svůj dluh.
A objevil se v několika televizních reklamách.
Nemůžu netrefit!
Na velkou vzdálenost.
Pracoval jako analytik NBA v několika sítích.
Víš, jaké to je, protože jsi tu už byl.
Já jsem nezískal ani bod.
Přivedl jsi sem lidi, aby získali body.
Takže jsi přeplacený.
Russell také udržoval stálý rozvrh přednášek
a sdílel své zkušenosti a filozofii s mladými lidmi.
Teď vážně, vzdělání je základ, který používáte,
abyste přemýšleli sami za sebe.
Být ochotný přijmout odpovědnost,
angažovat se v lidstvu.
Jsem Rob Chamberlain. Říkal jsem si, jak…
- Jak se jmenuješ? - Rob Chamberlain.
- Chamberlain! - Jo.
- Žádný vztah. - Došlo mi, že nejste příbuzní.
Během jednoho proslovu Bill kritizoval Wilta Chamberlaina
za to, že odešel z finále 69, když byl zraněn.
Přečtu vám, co Bill řekl.
„Myslím, že se z mé poslední hry vykroutil.“
„Žádné zranění, kromě zlomené nohy nebo zad
„není dost dobrý důvod.“
Odešel z toho zápasu, když si poranil koleno
taky bych ho už nenasadil, přestože si myslím, že je skvělý.
Neřekl jsem, že Chamberlain nemá talent,
ale basketbal je týmová hra.
Důležitý je počet šampionátů.
Hraju tak, abych působil na spoluhráče co nejlépe.
Můžeš říct, že jsi z Baylora a Westa dostal to nejlepší?
Hodně mluví o tom, co udělá.
Jde o to vyhrát nebo prohrát a on hodně prohrával.
Myslí si, že je génius, ale není.
Ta poznámka vyšla veřejně
a dva kamarádi spolu pak roky nepromluvili.
Neměl jsem to říkat, protože mi nic neudělal.
Ale jsem moc paličatý, abych se omluvil. Takže takhle to je.
Jestli někdo řekne, že je zraněný, tak je zraněný.
Takovou chvíli neopustíš, pokud s tebou něco není.
A co teď? Je už pozdě?
Už o tom ani nepřemýšlím. Je to něco, co už je minulost.
Vím, že jsem to neměl dělat. On ví, že jsem to neměl dělat.
- Změnilo by to něco? - Ani ne.
Jsem si jistý, že oba dokážeme žít, aniž by nám to vadilo.
Jeho soutěživé přátelství s Chamberlainem
bylo další věcí, kterou Russell nechal za sebou, spolu s Celtics
a městem Boston.
Když bylo číslo vyřazeno v roce 1972,
Russell odmítl veřejný obřad.
Byli tam jen jeho milovaní kolegové.
V Bostonu to někteří sportovní publicisté
GEORGE POWERS STŘEDOŠKOLSKÝ KOUČ
mohou dost zamotat.
A Bill nejspíš nesnášel
některé věci, co se staly v Bostonu,
a nejspíš to vynesl ven. To je jedna možnost.
Nebyl to jediný případ, kdy se Russell vyhýbal osobním poctám.
V roce 1974 byl vybrán pro vstup do basketbalové síně slávy.
Když jsem byl vyhlášen, vydal jsem prohlášení,
že se nechci účastnit.
Sportovci na mě skočili.
Většina z nich měla za to, že Síň slávy je podle mě rasistická.
Měli pravdu, ale je toho víc.
Podle zpráv jen Russell
a nikdo jiný znal námitky, protože nic neřekl.
Nebyli tam nebyli černí hráči.
A proč?
No, zaprvé, máme černošské hráče. Od roku 1946.
Raději bychom,
pokud má oprávněnou otázku, námitku,
ať už je to cokoli, Bille, chtěli bychom o tom vědět.
Ale protože pokud se nějakým způsobem mýlíme,
chceme to změnit.
Na druhou stranu jsme přesvědčeni,
že jsme jako společnost otevření,
a možná víc než to.
Russell je skutečný muž. Postavil se za to, co měl za správné.
Nepotrpěl si na nesmysly.
Přišlo mi, že jsem myslel na síň slávy
stejně jako jsem myslel na autogramy a moje vyřazené číslo.
V obou případech jsem se chtěl oddělit
od představ hvězd o fanoušcích
a představ fanoušků o hvězdách.
V roce 1973 se Bill Russell přestěhoval z Kalifornie do státu Washington,
aby byl trenérem a generálním ředitelem Seattle SuperSonics.
Přivedl je do play-off poprvé v historii.
O deset let později
přijal další neúspěšný tým, Sacramento Kings.
Když se nepodařilo tým přeměnit,
odešel Russell po více než půl sezóně.
Jeho rodina se obává, že v 90. letech,
když se uzavírá desetiletí
a NBA rozvíjí uznání své minulosti,
lidé na Russella zapomenou.
V tu chvíli Russell znovu oslovil veřejnost,
bylo to na konci 90. let.
Třicet let po jeho posledním zápase
se Bill Russell a Boston konečně smířili.
A neochotná celebrita, která v roce 1972 odešla do důchodu
bez fanfár,
tuto chvíli sdílela se svými fanoušky.
Večer na oslavu Billa Russella se konal v Boston Garden
a přišli hodnostáři basketbalového světa.
Jsem tu dnes a zastupuju všechny muže v mém věku,
kteří vyrostli v úžasu nad sportovcem Billem Russellem.
Všichni muži, kteří se od něj naučili, jak být mužem.
Pokud o něm nic nevíte,
pokud nesnesete tu brutální pravdu,
nemluvte s Billem Russellem.
Vyrostl jsem v 80. a 90. letech.
a přečetl si jeho první knihu Vzhůru ke slávě,
máma byla knihovnice a ten den mi ji přinesla domů.
Bill Russell se stal mým životním hrdinou.
S vědomím, že jsme hráli malou roli
v nejlepší profesionální sportovní dynastii, co kdy existovala,
a ty jsi za to mohl, Russi.
Právě ty okamžiky se staly klíčem k pochopení.
jeho vlivu na tuto generaci sportovců.
Za organizaci Celtics,
byli bychom velmi nedbalí, kdybychom nevěnovali Billu Russellovi
kousek hřiště.
Na těchto parketách
jste vytvořili tradici šampionátů Boston Celtics.
A to udělal on!
Bille, je mi potěšením.
Bylo mi trapně, abych ti řekl pravdu.
Bylo poučné, když to říkali moji přátelé.
Jedna z věcí, kterou musí každý vědět,
je, že nejsi ve vesmíru sám.
Přijdeš sem sám a odejdeš sám,
ale po zbytek času nejsi sám.
Toho kouzelného večera
čekalo na Billa v křídlech Boston Garden ještě jedno překvapení.
Dámy a pánové, Wilt Chamberlain!
První ikony NBA se sešly
a po mnoha letech si uvědomily,
že jejich pouto se nikdy nezlomilo.
Můj přítel Wilt Norman Chamberlain
byl nejlepší hráč, se kterým jsem kdy hrál.
Mohli jsme spolu mluvit
a ani jeden toho druhého o nic nežádal kromě přátelství.
Děkuju.
Je to pokořující.
Chtěl jsem vám poděkovat za to,
že jste mě nechali vstoupit do vašeho života.
A lidem, kteří přišli do Garden,
a fanouškům, že jste byli součástí mého života.
Máme tě rádi, Bille!
Já vás taky.
Russellův basketbalový život se uzavíral,
ale čekají ho srdcervoucí ztráty.
Chmurný objev byl nalezen v sídle v Bel Air v Kalifornii.
Tělo 63letého Wilta Chamberlaina,
považovaného za jednoho z nejlepších hráčů v historii basketbalu.
Úřady tvrdí, že příčinou smrti byl infarkt.
Někteří z nejlepších basketbalistů přijeli do Los Angeles
aby vzdali úctu jedné z legend hry.
Bývalý člen Boston Cletics Bill Russell
vzpomíná na svého protivníka.
Tolik nocí jsem byl kvůli němu v pekle.
Nebyla to rivalita, ale soutěž.
Jak jsme stárli,
stále víc jsme věděli, že jsme nerozlučně spojeni.
On a já budeme přátelé navěky.
Oba byli výjimeční v tom,
že i dnes
tady jsou,
pořád mluvíme o obou mužích.
Musíme tu historii i nadále předávat.
Budeme studovat odkaz Billa Russella
v příštích letech.
Letošní adresát Medaile svobody ukazuje to nejlepší, kým jsme,
a kým chceme být.
Bill Russell umožnil úspěch mnoha dalších.
Dcera mi řekla, že to dostanu.
Nejdřív jsem nastoupil do auta a jel do Kalifornie,
a navštívil hrob mého otce.
A…
A řekl mu o tom.
A…
Hned je mi mnohem líp.
Protože jsem mu v zásadě řekl:
„Však víš,
„musím s tebou souhlasit.
„že se mi vedlo dobře.“
Doufám, že se jednoho dne v Bostonu děti podívají na sochu
postavenou nejen hráči Billu Russellovi, ale i člověku Billu Russellovi.
Když jsem dostal medaili svobody a Obama řekl:
„Jednou bude v Bostonu socha Billa Russella.“
Řekl jsem mu, že mu to nikdy neodpustím.
Socha zní jako náhrobek.
A on řekl: „Není to tolik pro vás jako pro město.“
„Udělal jste obrovský rozdíl
„v komunitních a rasových vztazích.“
Jeden z nejúžasnějších pohledů po tom, co Colin Kaepernick pokleknul
na protest proti policejnímu násilí a rasové nespravedlnosti,
byl pohled na Billa Russella,
když on sám poklekl
a vyzývavě se díval přímo do kamery,
jako by chtěl říct: „Jestli jdeš po něm, jdeš i po mně.“
Bill cítil jisté pouto s Colinem, protože pro Billa
byl basketbal vždycky o tom, co udělal,
a ne kým byl.
Jeho odkazem je Malcolm Jenkins,
Anquan Boldin,
LeBron James,
NEMŮŽU DÝCHAT
CP3,
D-Wade,
Renee Montgomeryová,
a ženy WNBA a tak dále,
ti, kteří v této generaci vystupují,
a říkají: „I my musíme přispět v tomto boji.“
Zejména jako kolektiv máme
skutečnou moc pomáhat podpořit změnu.
Říkáte, co je třeba říct, zaujmete postoj a dáte lidem vědět,
že to, co se děje, není v pořádku.
Celá kariéra Billa Russella byla taková.
Pro hráče mé generace je to o tom: „Co dál?“
Ale když neznáš historii, nebudeš vědět, kam jdeš.
Pochopení síly, kterou máte, že váš hlas a názor jsou důležité,
a to pokračuje na hřišti i mimo něj.
Miluju Billa Russella.
Měl duši. Někteří lidé duši nemají. On ji měl.
Byl to jeden z nejunikátnějších mužů, jaké jsem kdy potkal.
A to neříkám kvůli jeho úspěchu
jako basketbalisty. Byl vůdčí osobností.
Byl aktivista,
i když být aktivistou nebylo populární,
a někdy i na úkor své kariéry.
Ta věc s Billem se má tak. Když si myslel, že je něco správně,
tak za tím šel. To je ryzí člověk.
Takový byl Bill, a to velmi důsledně.
S člověkem lze počítat,, jen když si myslí, že dělá dobrou věc.
Nakonec
žiju v naději, že až zemřu,
bude pro mě vytesáno:
„Bill Russell byl mužem.“
Boston Celtics dnes přišli o svou legendu.
Bill Russell zemřel v 88 letech, ale jeho odkaz bude žít navždy.
S LÁSKOU VZPOMÍNÁME BILL RUSSELL 1934–2022
Jeden z mých nejoblíbenějších tátových citátů je, že když umře,
není si jistý nebem. Může to pro něj být i krok níž.
Protože pro něj bylo nebe hrát za Boston Celtics.
Je neuvěřitelné vidět trvalý vliv Billa Russella.
Chtěl se postavit a dát lidem vědět,
že černoši by neměli přijímat status quo.
Ať ve sportu či mimo sport.
Kolik udělal pro Afroameričany. To, za čím stál jako muž.
Co musel vydržet, aby hrál basket,
jak moc chtěl, aby se zlepšil život pro ostatní.
Pořád bojujeme stejné bitvy.
Lídři a obři, jako Bill Russell,
položili ve společnosti základ, aby nám dali důvěru, že to dokážeme.
NBA ohlásila, že Billovo číslo vyřazuje.
Nikdo z NBA nebude mít na sobě číslo šest.
To patří muži, který nejvíce vyhrával, a je to zasloužené.
Bill Russell měl sadu přesvědčení,
nejen o hře, ale i o životě,
a o zemi.
Jako Američan byl patriot.
A někdo, kdo se nebál promluvit o svých názorech,
bez ohledu na následky.
Symbol, legenda a průkopník.
Ztělesňuje to, co znamená být skutečným šampionem.
Všichni by mu měli dát 5% své smlouvy, velcí muži. Vážně.
Bez něj bychom tu nebyli, kým jsme.
Rozjímání, reflexe.
Co bylo,
co mohlo být,
co bude.
Bille Russelle,
odvedl jsi svou práci.
Zbytek je na nás.
Můžu říct upřímně, že jsem nikdy nepracoval, aby mě měli rádi.
Ale pouze, abych byl respektován.
Co je můj život? Spousta věcí.
Mnoho míst, mnoho dobývání, mnoho neúspěchů,
a čas divokých lásek a nenávistí a problémů.
Bojoval jsem ve všech směrech.
Bojoval jsem, protože jsem věřil, že je správné bojovat.
Myslím, že žádný člověk by se neměl bát následků,
protože každý musí dělat to, co považuje za správné.
Bojoval jsem za práva člověka, všech lidí, všech ras, všech náboženství.
Možná budu vždycky pochodovat podle svého rytmu.
Možná nikdy nezachytím melodii.
Ale pokusím se.
Překlad titulků: Kristýna Žáčková