SORTES INDGANG
Nogle atleter spørger sig selv, hvilken rolle sport spiller i verden.
Hvor den passer ind.
Tænk på det.
Man vågner op og skal løbe ud på banen i Boston Garden
til en mesterskabskamp på nationalt tv.
Her kommer Celtics.
Ens holdkammerater har et benovet udtryk,
som om de indser, at de snart bliver tromlet ned.
Jeg jokede om, at hvis man kunne fange alle følelserne fra en basketballkamp,
havde man had nok til at kæmpe en krig og glæde nok til at forhindre én.
USA's præsident har udtrykt interesse
for resultatet af en kamp.
Og mens man prøver at finde ro i sin egen private kokon,
inden det bryder løs,
er der et øjeblik, hvor man spørger sig selv,
hvordan man endte der.
De bedste øjeblikke i min karriere som Celtic
var at komme ud af omklædningsrummet.
Der var en fyr, Weldon Hare, som indledte kampene,
og han sagde…
Her kommer verdensmestrene, Boston Celtics!
Hver gang jeg hørte det, fik jeg gåsehud.
Jeg var helt vild med det.
I efteråret 1963
havde Boston Celtics vundet seks NBA-titler,
men ingen uden Bob Cousy.
Det var en udfordring for os at vinde den uden Cousy.
Ikke, at vi var kede af hans berømmelse eller noget,
men vi tænkte: "Vi vil gerne bevise,
at vi stadig kan vinde uden Cousy."
Vi kunne spille sammen.
Jeg har aktivt og bevidst hjulpet med at gøre dem til bedre spillere.
I 1963-64 sæsonen slog Russell sine rekorder i rebounds og assists,
og på trods af Cousys fravær
afsluttede Celtics sæsonen med det bedste resultat i NBA.
I finalen mødte de Warriors, som var flyttet til San Francisco
fra Philadelphia året før.
Med Wilts Warriors i Western Conference
stod Chamberlain for første gang mellem Bill Russell
og endnu en ring.
Enhver diskussion kunne videreføres
i Russell mod Chamberlain-debatten.
Hvis ikke vi var en metafor for noget, var vi da et symbol på det.
Det var fascinerende, fordi de var to helt forskellige personligheder.
Wilt var en kombination af
Magic Johnson og julemanden.
Bill Russell var alvorlig, fokuseret, hård, disciplineret, barsk.
Det modsatte af, hvordan Wilt Chamberlain blev opfattet.
De fremstillede dem altid som heftige konkurrenter,
men uden for banen var de venner.
Dengang var det et meget mere intimt foretagende.
Faktisk plejede han, når han spillede i Philly…
BILL RUSSELLS DATTER
…at overnatte hos Wilt og hans familie.
Bill og Wilts forhold var en ægte bromance.
Wilt inviterede ham til Thanksgiving-middag med familien…
BILL RUSSELLS ENKE
…og hans mor lavede mad.
Når han var klar til at gå, gik de sammen,
og hun sagde altid til Bill: "Vær sød ved min dreng Norman.
Giv ham ikke for mange klø."
Det ville jeg aldrig have gjort.
Er du min rival, kan jeg ikke lide dig.
Jeg prøver at gøre dig til grin, før du gør mig til grin.
På banen er det én ting.
12 GANGE NBA ALL-STAR
Udenfor er det en anden.
Men på banen går vi til den.
Russell brugte sin intelligens på en fordelagtig måde med Wilt.
Han kunne finde på at spise middag sammen med ham aftenen før kampen
for at blødgøre ham.
Så når han sprang op med hænderne over kanten,
brækkede Wilt ikke hans arm, men fik bare bolden i.
Det var de finesser, der udgjorde Bill Russells geni.
Jeg har nogle nære venner, der flere gange har sagt:
"Wilt, hop op og bræk Bill Russells hånd.
Hold op med at være så sød ved dem. Du kan smadre dem."
Deres forhold var baseret på respekt.
De spillede altid hårdt mod hinanden.
De var venner, men også konkurrenter.
Man konkurrerer på højeste niveau, uanset hvem man spiller mod.
Jeg tænker på al sport som en blanding af kunst og krig.
Man kan ændre kombinationen af kunst og krig i enhver sport
ved at ændre dens hellige regler.
Forestil jer, at NBA's formand i en anden tid og en anden verden,
for at fjerne al vold fra basketball og belønne kunst,
installerede et dommerpanel, der gav point
baseret på hver enkelte scorings skønhed.
Alle smukke aktioner i basketball ville blive værdsæt i sig selv.
Så ville spillerne kun være motiveret af deres kærlighed til kunst.
Uden alle sine krigslignende elementer
ville sporten snart blive en form for dans.
En ballet frem for et slagsmål.
Når vi ser Julius "Dr. J" Irving flyve gennem luften
med svajet ryg og udstrakte arme,
ville vi sige: "Sikket smukt spring," ligesom vi værdsætter et smukt maleri.
Formen vækker opsigt, og bevægelsen fortæller noget.
I 1964 modtog Russell Chamberlain i deres første NBA-finale
med en næsten perfekt balance mellem kunst og krig.
Han vækkede Celtics' energi og guidede dem for at give dem selvtillid.
Celtics førte tre kampe til én,
og i de sidste sekunder af femte kamp
afsluttede Russell sæsonen med et statement.
Bill Russell får rebounden i kurven
ti sekunder fra slut. Det afgør det.
Boston-fansene bærer træner Red Aurbach ud af banen.
Sejren beviste, at Bill kunne lede et mesterskab uden Cousy.
For Celtics var det den sjette finale-sejr i træk.
Deres syvende, siden Bill Russell ankom til Boston,
og Bills første uden Cous.
CELTICS VANDT DERES SYVENDE TITEL PÅ OTTE ÅR
Dette mesterhold var guidet af dets iøjnefaldende træner.
Red skabte et hold designet til at samarbejde i perfekt harmoni.
Da Cousy holdt, bestod startopstillingen af K.C. Jones, Bill Russell,
Tom Heinsohn, Satch Sanders og Sam Jones.
Men kort før en kamp mod St. Louis i december 1964
fik Heinsohn en fodskade.
Red Auerbach kunne have erstattet ham med John Havlicek.
I stedet valgte han den mere erfarne Willie Naulls.
Så der var Bill Russell som center,
Tom Sanders som den ene forward,
Willie Naulls som den anden,
Sam Jones og K.C. Jones.
En startopstilling med fem afroamerikanere
var et stærkt signal.
Det var ren matematik for os.
Vi tænkte kun på at vinde:
"Det er vores bedste hold nu. Det er dét, vi sender på banen."
Fem sorte på banen? Virkelig? Det bemærkede vi ikke.
Han ville vinde, og man vinder med de bedste spillere.
RED AUERBACHS DATTER
Auerbach gjorde, hvad han skulle, ikke hvad han blev presset til,
eller hvad der gav overskrifter.
Men journalisterne bad om en kommentar. Vi havde lige skrevet historie.
Historien, som Red ville have sagt, kan kysse min røv i et udstillingsvindue.
Celtics brød unægteligt traditionen
med deres sorte startopstilling.
Men ifølge Bill skulle ordet "første" ses i den rette historiske kontekst.
Der var stor fokus på den første sorte, der gjorde dit,
den første sorte, der gjorde dat.
Det er lige meget, hvem den første og sidste er.
Det vigtige er hvor mange. Resten er tokenisme.
Jeg ser ikke min indsats som noget bidrag til samfundet.
Jeg betragter professionel basketball som et tidsfordriv,
den mest overfladiske ting i verden.
Men jeg er pragmatisk.
Hvor kan jeg ellers få den løn?
En mand gør, hvad han skal.
Men det bidrag, jeg gerne vil give
til mine børn og små sorte børn over hele verden,
er at gøre livet bedre,
så deres ambitioner ikke bremses, når de møder verden.
At give dem muligheden for at gøre, hvad de er dygtigst til.
Jeg kan stile efter at give mine børn en million dollars.
Hvis jeg gav dem dét alene, ville jeg intet give dem.
For nogle unge fans var Russell og holdet mere end blot en inspiration.
De udgjorde en enestående samarbejdsmodel.
Jeg boede i et hvidt kvarter.
Hvidt, segregeret, som hele Boston var,
fuld af racisme.
FØDT I BOSTON & NYHEDSVÆRT
Og små hvide drenge løb rundt på basketballbanen
i en alder af fem, seks, syv år og prøvede at kaste bolden op,
mens de sagde: "Jeg er K.C. Jones."
"Jeg er Sam Jones."
"Jeg er Bill Russell."
Da Celtics kom til byen,
strømmede alle til
for at se ikke blot Russell, men et suverænt hold.
Celtics afsluttede 1964-65 sæsonen
med en ligarekord på 62 sejre og 18 nederlag.
I slutspillet mødte Celtics Philadelphia 76ers,
som nu havde et velkendt ansigt.
Wilts tidligere hold, Warriors, håndterede hans høje lønkrav
og deres nederlag ved at sælge ham.
Chamberlain kunne derfor gøre Sixers til en farlig konkurrent.
De to hold tabte hver især
foran de fjendtlige fans i modstanderens hjemby.
Chamberlain prøver at ramme en imaginær genstand.
15. APRIL 1965
Vi spillede mod 76ers i Eastern-mesterskabet.
Det var syvende og sidste kamp.
Under kampen fik vi mange runs,
men hver gang indhentede Chamberlain, Greer og de andre os igen.
Vi kunne ikke ryste dem.
Celtics førte med syv point et minut og 45 sekunder fra slut.
Endnu engang kæmpede Philly tilbage,
og med kun få sekunder tilbage
så det ud til, at Boston ville overleve og gå videre til finalen.
Chamberlain vender sig og dunker. Der er fem sekunder tilbage.
Vi skulle tage inbound, og så var kampen slut.
Jeg stolede ikke på andre end mig selv til det.
Jeg ville tage den inbound og lave en god aflevering.
Vi kunne afslutte kampen,
og Russell skulle tage en inbound.
Han så ikke, at han stod under den struktur,
der dengang gik fra balkonen til kurven for at stabilisere den.
Nu skal Russell…
Han mister bolden mod stangen!
Russell tabte bolden mod stangen! Boston fører kun med ét point.
Og bolden går til Philadelphia med fem sekunder tilbage.
Boston fører kun med ét point.
Jeg hørte det i bilradioen.
Jeg var for ung til at køre,
men jeg siger jer, at ingen med en tændt bilradio
burde have bevæget sig på det tidspunkt.
Det står 110 til 109. Nu bliver det virkelig spændende.
Vi samlede os. Jeg kunne kun sige: "Venner, vi må gøre noget.
I må redde mig fra den her situation." Jeg var så flov.
Russell sagde: "Vil nogen venligst tage disse gedehorn af mig?
Jeg har fået horn i panden."
Jeg tror aldrig, mine holdkammerater havde hørt mig sige sådan noget før.
"Jeg klokkede i det. Hjælp mig ud af det."
Andre havde fundet på undskyldninger, men ikke Russell.
Det viste hans ydmyghed og hans tro på sine kammerater.
Det ser ikke godt ud. Det er den afgørende bold.
Fem sekunder. Philadelphia har bolden lige under Celtics' kurv.
Greer skal til at kaste bolden.
Alle verdens- og Eastern-mesterskaberne…
UDDRAG FRA GO UP FOR GLORY
…rekorden og alt andet ville blive afgjort i sidste sekund.
Efter dommeren afleverede bolden, havde han fem sekunder til at spille den.
Jeg begyndte at tælle, et tusind og ét,
et tusind og to,
et tusind og tre.
På "et tusind og fire" var intet sket endnu.
Da vovede jeg i en brøkdel af et sekund
at tage et smugkig.
Jeg så bolden blive kastet.
Greer sætter bolden i spil.
Han kaster langt, og Havlicek stjæler den!
Over til Sam Jones. Havlicek stjal bolden!
Det er slut!
Johnny Havlicek bliver overfaldet af fansene.
Det er slut!
Johnny Havlicek stjal bolden!
Johnny Most råbte: "Havlicek stjal bolden"
ind i radioen på en måde, der gik lige igennem én.
Bill Russell vil have fat i Havlicek. Han krammer ham.
Han klemmer John Havlicek.
Havlicek reddede denne kamp,
skal jeg love for!
Johnny Havlicek reddede kampen.
Jeg sagde til Havlicek: "Jeg gjorde dig berømt."
"Havlicek stjal bolden!"
Jeg sagde: "Hvis ikke jeg havde klokket i det, havde ingen hørt om dig."
Efter endelig at have besejret 76ers,
gik Celtics videre til deres evige rivaler i Los Angeles.
Boston vandt let over Lakers og vandt titlen i fem kampe.
BESØGENDE HOLD 96 - HJEMMEHOLD 129
Det var deres ottende mesterskab, siden Russell kom på holdet.
CELTICS BLIVER 'KONGER' IGEN
BOSTON FÅR OTTENDE TITEL PÅ NI ÅR
For publikum var den eneste vigtige dyst
den mellem Bill Russell og Wilt Chamberlain.
Bill var åben og målrettet
omkring sit håb for sorte børn og sorte samfund.
For Wilt var motivationen for at vinde et grundlæggende krav om
kompensation baseret på talent.
Vi er her faktisk for at tjene penge.
Vi gør noget, vi elsker,
men den primære interesse er, hvad man kan tjene.
Bill Russell var involveret i borgerrettighedsbevægelsen
og opfordrede folk til at gennemføre forandringer.
Wilt levede et godt liv,
men han tænkte ikke på meget andet
end sin egen komfort og sit liv.
Jeg mener, Wilt havde en væddeløbshest og en Rolls-Royce.
Han levede i sus og dus.
Han fik rigtig gode lønninger.
Så "hvis der er penge til ham, må de også være der for mig".
Jeg husker, at de i radioen sagde,
at Wilt lige havde underskrevet en kontrakt på 100.000 dollars.
Det var ikke kun et rygte.
Chamberlain havde underskrevet en treårig kontrakt med 76ers
for en årlig rekordløn på 100.000 dollars, svarende til en million i dag.
'DEN HØJESTE SPORTSLØN'
Da vi hørte det, talte jeg netop med Red Auerbach.
Vi talte om min næste kontrakt.
Jeg sagde: "Dét afgør det. Jeg ved, hvad jeg vil have."
Han spurgte: "Hvad?"
Jeg sagde: "Jeg vil have 100.001 dollars."
RUSSELLS LØN TOPPER WILTS
Han blev bleg.
Undskyld, blegere.
Det er småligt på en fed måde.
Den dollar betyder, at jeg er bedre end ham.
Det viser konkurrencemennesket i ham.
Sådan var han.
Du mente dét med den ekstra dollar?
Det hjælper alt sammen.
Du får én dollar for showet her.
Passer rygterne om, at du beder om astronomiske beløb?
"Astronomiske" lyder højt.
Han kunne score 20 point på pick-and-rolls og rim runs.
Han kunne blokere fem skud og få 20 rebounds.
Han er ingen 100.000 dollars-mand, han ville være 500 millioner værd i dag.
Jeg sagde: "Jeg er ligaens MVP, så jeg bør være den bedst betalte."
Jeg ringede til min far
og sagde: "Du vil ikke tro den aftale, jeg har fået.
Du behøver ikke at arbejde mere."
Han sagde: "Sønnike, jeg kan da ikke holde op."
Jeg sagde: "Hvorfor ikke?"
Han sagde: "Jeg har arbejdet på det støberi i 25 år."
Jeg sagde: "Støberi, 25 år… Gode grunde til at stoppe."
Han sagde: "Nej.
Hør, sønnike, jeg har givet de mennesker
25 af mit livs bedste år.
Nu giver jeg dem nogle af de dårlige."
Det er alle tiders.
Mens Russell overgik Chamberlain,
skærpede han sin holdning til den økonomiske behandling af sorte i USA.
Der er andre svar, der stadig kan findes.
HVID MAGT
Jeg vil afholde en konference på det Hvide Hus
med akademikere, eksperter og fremtrædende sorte ledere
af begge racer for at opfylde disse rettigheder.
Formålet vil være at hjælpe de sorte i Amerika
til at opfylde de rettigheder,
som de efter en lang tids uretfærdighed
endelig er ved at sikre sig.
Bill Russell var én af 2.400 inviterede delegerede,
inklusive entertainere, forretningsfolk og fremtrædende aktivister.
Men i sidste ende følte han, at mødet kun førte til tomme løfter.
Russell mente, at ægte forandring afhang af økonomiske muligheder.
Hvad nytter uddannelse uden arbejde?
HÅNDSKREVNE NOTER FRA KONFERENCEN
Lederskabet engagerer sig ikke i at skabe en gunstigere atmosfære
for at nedbryde de økonomiske barrierer, de sorte møder
i forsøget på at blive en del af USA's generelle økonomi.
Denne nations blod
flyder gennem handel og industri.
Hvis store virksomheders ressourcer
mobiliseres af nationens præsident til en samordnet handling,
kan vi fremskynde opnåelsen af de mål, vi stræber efter.
Det forår i Boston
kogte oprøret mod skolesegregegering over, og Russell sluttede sig til kampen.
I tre år havde byens skolekomité sat hælene i på det punkt,
ligesom dens omstridte tidligere formand, Louise Day Hicks.
…hans politik var, at en racemæssigt ubalanceret skole
ikke er pædagogisk skadelig.
Altså…
Overinspektør Ohrenberger og De har ikke selv børn
i en racemæssigt ubalanceret skole,
så I ved ikke, hvad effekten er på vores børn.
En dag skulle hun holde en dimissionstale
på Roxbury Junior High School.
Da præsten og et udvalg af aktivister
skabte postyr, fik hun ham arresteret.
I mellemtiden fik de børn ikke deres eksamen,
så vi holdt en særlig ceremoni for dem i en lokal kirke,
og jeg holdt indledningstalen.
Jeg spørger mig selv: "Hvor er de andre stemmer, der råber på forandring?"
Der er små brande i hele Amerika,
der er en brand her i Roxbury,
og ingen lytter. Der er ingen, der lytter.
Dét, folk ikke indser, er,
at en brand, der fortærer Roxbury, fortærer Boston.
Branden vil sprede sig.
For mig var selve Boston et loppemarked for racisme…
UDDRAG FRA SECOND WIND
…i gamle og nye former.
Byen havde korrupte kommune-ansatte racister,
murstenskastende "send dem hjem til Afrika"-racister
og, på universitetet, hykleriske radical chic-racister.
Ikke desto mindre syntes alle i Boston godt om dr. King.
Jeg var forvirret.
Dr. Kings drøm om et farveblindt samfund baseret på kærlighed
blev måske misforstået af Bostons indbyggere.
For dem betød "farveblind", at de sorte ville være usynlige,
hvilket ville passe dem fint og ikke være langt fra virkeligheden.
Bill Russell fortalte, hvad der skete, hvad folk havde brug for at vide.
Hvorfor marcherer vi? Hvorfor protesterer vi? Hvad gør det?
Folk var bange for at stå frem.
Han kendte sin platform.
Han vidste, hvor indflydelsesrig han var.
Han åbnede døre og veje for den yngre generation.
Når vi handler og taler som et fællesskab, hører folk rent faktisk efter.
Som berømt atlet havde jeg et forum, hvis jeg valgte at bruge det.
Russell var aldrig tilbageholdende med sine meninger,
men der var mange fans,
der foretrak, at han "holdt kæft og spillede".
Gennem min karriere udviklede det sig til, at jeg ikke ville have noget at gøre
med folk uden for Celtics.
Jeg spillede for Celtics. Jeg spillede ikke for Boston.
Jeg tror, han var ret stødende for mange hvide mennesker,
som bare forventede, at han ville bøje sig.
KOLUMNIST, ESPN'S ANDSCAPE
Bill Russell bøjede sig ikke.
Hjemme i Reading blev han og hans familie ofte behandlet som uvelkomne indtrængere.
RACISTER FORNÆRMER RUSSELLS BØRN
Jeg tror ikke, at nogen vidste, hvad mine forældre udstod bag kulisserne.
Da Russell-familien kom hjem efter en weekendtur,
opdagede de, at vandaler var brudt ind og havde ransaget huset.
De kom hjem, og huset var hærget.
SPORTSSOCIOLOG OG AKTIVIST
Det var tydeligvis nogen, der protesterede imod,
ikke blot at han boede der, men at han var ham.
De skrev alt muligt på væggene.
Racistiske skældsord og trusler.
Da vi kom hjem efter en ferie, fandt vi huset hærget.
"Neger" stod skrevet på væggen med afføring,
og poolbordet var flænset og badet i øl.
De smadrede min fars trofæer og defækerede i mine forældres seng.
Jeg var i chok. Jeg vidste ikke, hvor racistisk byen var.
At Bill og familien måtte gennemgå det er simpelthen hjerteskærende.
Det lokale politi kunne ikke finde nogen mistænkte.
UDDRAG FRA GO UP FOR GLORY
Nogle sagde, at min "arrogante attitude" kunne have bidraget til indbruddet.
Med Russell taler vi om en fyr,
der i forvejen var pissesur hele tiden
over måden, de sorte blev behandlet på.
Han talte aldrig om de ting offentligt.
Det går tilbage til: "Han er misforstået."
Han kunne have holdt en pressekonference og sagt:
"De slyngler brød ind i mit hjem.
Det er derfor, I måske synes, jeg har en dårlig attitude."
Bill blev defineret som en vred sort mand,
fordi han ikke ville lade folk glemme
virkeligheden ved livet i Amerika.
Folk skal indrømme sandheden, før de kan komme videre.
Hver gang han havde mulighed for at spille,
lykkedes det ham at tage alt det, fokusere og sætte det i spillet.
Jeg havde aldrig mødt nogen med så enestående en attitude og fokus.
Vær altid skarp. Det er én af de ting, jeg har fra Aurbach.
Gør, hvad du kan, for at vende sandsynligheden til din fordel,
intellektuelt, følelsesmæssigt og fysisk.
Jeg var lidt grov i munden.
De fleste fyre er grove bare for at være det.
Bill Russell var ikke den slags fyr.
Bill gjorde det på en måde,
som kunne påvirke kampen.
Han sagde noget,
fordi han vidste, at det ville ryste én.
Og ganske rigtigt hjalp det Celtics med at vinde.
En del af mit ansvar var
at styre en ekstra del af modstanderens angreb mod mig selv.
Nogle gange holdt jeg en tale uden for formationen.
"Okay, venner," sagde jeg til det andet hold,
"ingen lay-ups i aften.
Skud udefra tager jeg mig ikke af, det gider jeg ikke i aften,
men der bliver ingen lay-ups."
Eller jeg lænede mig frem og sagde: "Hvis du skyder en lay-up,
så tag salt og peber med, for du kommer til at æde bolde."
Selvfølgelig sagde jeg intet til Oscar Robertson eller Jerry West.
Visse fyre gør man det ikke ved.
Bill var ikke grov over for mig
på vej mod kurven til en lay-up, for det kunne have givet bagslag.
I mit første år
var Russell her, og Satch og jeg var her.
Russell så først på Satch
og så på mig.
Så så han igen på Satch og sagde:
"Kan du guarde det røvhul?"
Det chokerede Bradley.
Ingen havde kaldt ham dét før.
Jeg tænkte: "Hvad mente han?
Hvad gik det ud på?"
En person med højt intellekt, der er grov i munden, er det værste.
Han tænker på dig og ikke på kampen.
7 GANGE NBA-MESTER
Russ havde det lille spil i spillet.
Han goaltendede et par skud per kamp med vilje.
Ja, modstanderen fik sine point,
men det sendte en besked til spillerne:
"Se, hvor tæt jeg var på at blokere dit skud."
Han var en mester.
Ud til Baylor i feltet. Hans lay-up blokeres af Russell.
Russell dunker. Sikken aktion fra Bill Russell!
Russell var helt bestemt arrogant og intimiderende.
Uden for banen intimiderede han folk, der kom hen til ham.
Han stod bare sådan og stirrede på dem.
Han sagde ikke noget.
FORFATTER OG FILMSKABER
Han var en atlet, men også en tænker.
4 GANGE NBA-MESTER
Han valgte en aktion og så den for sig
igen og igen, før han prøvede den af.
Han studerede flittigt spillet.
Han mente, at ved at beregne modspillernes ankomstvinkel,
kende deres evner og vaner
og se på resten af banen,
kunne man forudse: "Hvis jeg gør dét, vil vinklen føre bolden herhen."
Manden var matematiker.
Bills mesterspil havde altid involveret matematik.
Allerede på universitetet
sammen med sin holdkammerat K.C. Jones
havde Bill nogle banebrydende tanker
omkring vinkler og ligningers rolle i basketball.
Vi besluttede, at basketball i bund og grund består af geometri,
linjer, punkter og afstande.
Jeg havde dagdrømt om solo-aktioner, men han kunne lide at udtænke strategier.
K.C. havde en unik basketball-hjerne, og han lærte mig,
hvordan jeg kunne få ting til at ske, især i forsvaret.
Dengang betragtedes forsvarsspil af de fleste spillere og trænere
som en ren reaktion.
K.C. havde en anden mening.
Han fandt måder at få modstanderen til
at skyde, som K.C ville, fra det sted, K.C. ønskede.
Han lod modstanderen skyde,
men uden at tillade ham at være effektiv.
Og i stedet for at chikanere spilleren, løb han ned ad banen
sikker på, at jeg ville få rebounden og give ham en god aflevering.
Han og jeg drømte om mange sådanne aktioner
og medregnede, hvad vi vidste om vores modstanderes svagheder.
Efterhånden skabte K.C. og jeg vores egen lille basketballverden.
Vi var inspirerede.
Videnskabsmænd iført sneakers.
Han havde altid en kongelig holdning.
Når jeg ser på billeder af ham, er der ét bestemt foto,
hvor han står ved halvbanen med begge hænder på hofterne
i en udsolgt Boston Garden.
Han er som…
…en konge, der ser ud over sit rige.
Selvom Russell blev betragtet som et geni på banen,
kritiserede fans og sportsjournalister ham
for at være lunefuld, reserveret og arrogant.
Jeg er arrogant. Det indrømmer jeg.
Men hvem definerer arrogant?
Havde en hvid atlet gjort det,
havde han snarere været konkurrencemindet, stridslysten.
Når man er Bill Russell,
og man bor i et land, der udstøder én
og kun fejrer én for ens atletiske evner:
"Nu skal I høre, hvad jeg gør. I får mig inde i arenaen.
Men uden for den, lad mig leve mit liv."
Som bevis på Russells opfattede arrogance
nævnes hans afslag på at skrive autografer.
Som spiller underskrev han dem aldrig efter 1964.
Jeg har altid haft det sært med autografer,
selv som basketballspiller på universitetet.
I starten var jeg ikke opmærksom på det.
Jeg skrev mit navn, fordi alle gjorde det.
Men i begyndelsen af 1960'erne
bemærkede jeg, at efter at have skrevet en 50-60 autografer,
havde jeg det sært med det i en to-tre dage.
Offentligheden og medierne var oprevne.
De tog det personligt,
at han valgte ikke at dele sit personlige rum
og skrive autografer.
Man kan ikke lade fansene eje én eller diktere, hvad man skal gøre.
Jeg forstår ikke værdien af et navn kradset ned på et stykke papir.
Hvad kan min underskrift være værd, og hvorfor skal jeg skrive den?
Jeg tjener mine penge på spillebanen, punktum.
Jeg er en offentlig ejendom, når jeg spiller,
og en privat ejendom, når jeg ikke gør.
Jeg skriver under, hvis jeg vil,
men ingen har nogensinde tvunget mig til noget.
Du kan godtage manden Bill Russell, eller du kan lade være.
Min underskrift gør ingen forskel.
Og dét, at jeg er basketballspiller, er bare et tilfælde.
Jeg elsker, at han var sin egen mand.
Han besluttede, at han ville nøjes med at spille
og interagere med sine holdkammerater.
Han var altid i kontrol. Det er dét, jeg mener.
Han ville hellere have en dyb samtale
eller måske give en gentleman eller en dame hånden.
Det er fint.
Du ved, han ikke skriver autografer, så spørg ikke.
Han havde sine meninger, som han ikke ændrede.
Det værdsatte jeg.
USA's præsident ville ikke skrive en autograf.
Jeg bad ham om hans autograf, og gæt, hvad han sagde?
Nej.
Jeg begyndte at grine: "Ja, den er god.
Værsgo. Skriv under her."
Han sagde nej igen og mente det.
Jeg ville have alle de spillere, jeg havde spillet med,
til at underskrive deres billeder som et minde eller noget.
Russell nægtede.
Han sagde:
"Vi tilbringer en masse tid sammen. Vi går ud sammen.
Du ved, jeg ikke skriver autografer."
Jeg tænkte: "Jeg smadrer ham. Det er løgn."
Her er to af mine ikke-autograferede Bill Russell-bøger,
som jeg har stående mellem H. Rap Brown og James Baldwin.
Det er lige, som det skal være. De blev personligt ikke-autograferet
for mig af hr. Bill Russell.
Jeg så ham for tre år siden, da han var i byen.
Han sagde: "Hej, Satch, hvad så?" Vi begyndte at snakke.
Han sagde: "Og jeg skriver stadig ikke den autograf!"
Jeg tror, at min far på mange måder var forud for sin tid.
Hvis man ser på den celebrity-besatte kultur i dag,
kan man se faldgruberne og farerne ved at være en berømt person.
Han blev kritiseret for ikke at spille med
og være mere åben,
men ulig andre stjerner tror jeg ikke, det var noget, han havde brug for.
Han var fuldstændig sig selv i alle situationer,
og hvis ikke du kan respektere dét, er der noget galt med dig.
Mellem 1963 og 1965 havde basketball mistet sin glans for mig.
Jeg så det som en barnlig leg og sagde det højt.
Hvordan kunne jeg spille basketball som voksen, som jeg gjorde som barn,
når der foregik så mange meget vigtigere ting?
Jeg ville hjælpe med at ændre verden og søgte en måde at gøre det på.
Den sorte frihedsbevægelse begyndte, og mange ting ændrede sig.
Man er en sort mand, der spiller basket.
Der er racisme overalt. Man kan stadig ikke tage visse steder hen.
Og sorte mennesker bliver mishandlet. De bliver slået og angrebet,
og man spiller basketball for Boston Celtics.
Når man stopper op, føler man nok skam som overlevende.
"Jeg spiller for de her hvide mennesker og lader dem heppe på mig,
men de vil ikke have, at jeg bor i deres kvarter?"
Man tænder fjernsynet og ser de krænkelser,
og man har dårlig samvittighed.
Man har det nok forfærdeligt: "Det, jeg gør, er ikke nok."
Der er to samfund i dette land,
og det må jeg erkende.
Jeg må se livet, som det er, og ikke blive skør.
JEG SMILER IKKE, HVIS JEG IKKE HAR LYST.
Han gav interviews til Sports Illustrated og Saturday Nighting Post
og talte om sin voksende skuffelse over Amerika.
Han anfægtede Martin Luther Kings ikkevoldelige strategi.
Han forsvarede Malcolm X og Nation of Islam,
som var forhadt af de fleste hvide amerikanere.
Han sagde, at sport ikke var et sted med racemæssig oplysthed.
Sport afspejlede det amerikanske samfunds racistiske mønstre.
Hvad sker der, når man er så selvbevidst om, hvad man gør?
Hvad gør det ved ens nydelse ved at gøre det?
Mens Bill Russell kæmpede
med sin rolle og sit ansvar som sort offentlig atlet,
nåede hans hold til et vendepunkt.
Træner Red Auerbach besluttede, at det var tid til at trække sig.
Sæsonen 1965-66 ville være hans sidste som træner.
Jeg ville ikke gå ind i sæsonen og,
hvis vi vandt, sige: "Nu går jeg på pension."
Folk sagde: "Du stopper som vinder."
Jeg sagde: "Jeg stopper, uanset hvad der sker."
Spørgsmålet var, hvem der ville tage Reds plads.
Reds førstevalg var holdets anfører og stjerne, Bill Russell.
Hvilken bedre måde at motivere spilleren Bill Russell på
end med træneren Bill Russell?
Jeg var den første, han spurgte, og jeg sagde, jeg ikke ville have jobbet.
Hvis ikke Bill, hvem så? Den beslutning måtte vente.
I mellemtiden var der en sæson at afslutte og,
med Reds forestående pensionering, et ekstra incitament til at vinde.
Vi ville sikre os, siden Red trak sig som træner,
at vi vandt mesterskabet hans sidste år.
Vi følte, at definitionen på hans karriere som træner
var: "Hvordan sluttede han?"
Om vi kunne give Red en mesterskabs-afsked ville afhænge af slutspillet.
Efter at have slået Philadelphia for andet år i træk
og vundet Eastern Division-titlen…
Boston har slået Philadelphia 121-117.
...skulle Celtics spille mod Lakers for femte gang.
Og, som det ofte skete, afhang resultatet af de sidste sekunder
i en afgørende syvende kamp, med Celtics foran med fire point.
Seks sekunder tilbage, og pludselig har Lakers en chance.
Nu går den til Ellis. Et hurtigt skud, Ellis, den går i!
Fire sekunder tilbage, og føringen er nede på to point.
K.C. med bolden, han bliver omringet. Et sekund.
Det er dét. Det er slut!
Havlicek tog afleveringen, og han fejres.
Det er slut.
Boston Celtics…
…slår Los Angeles Lakers 95 til 93.
Og publikum er på banen.
Red og jeg ønskede begge inderligt, at han kunne få den sidste sejr.
AUERBACH TRÆKKER SIG KLUKKENDE
Red planlagde at blive hos Celtics som general manager,
så han måtte udpege sin efterfølger.
Han vidste, at Russell behøvede en træner, der var inspirerende
og holdt ham interesseret i spillet.
Hvem er bedre end en nuværende eller tidligere Celtic?
Vi lavede begge en liste, og mit første valg var Frank Ramsey.
Men Frank var pensioneret i Kentucky og kunne ikke rejse væk.
Vi gik til tre eller fire andre,
og ingen af dem passede os begge.
Han sagde: "Jeg må ansætte nogen.
Jeg må lede uden for organisationen."
I desperation ringede Red til Alex Hannum, træner for San Francisco Warriors,
tidligere spiller-træner for St. Louis Hawks
og en gammel rival, som Russell ikke brød sig om.
Jeg sagde: "Red, hvis du hyrer ham, går jeg på pension med dig."
Jeg sad med Russell og sagde: "Hvem bliver træner, når Red stopper?"
Han sagde: "Alex Hannum,"
én af Russels ærkefjender.
Jeg sagde: "Du kan ikke spille for Alex Hannum. Du foragter ham.
Det er da dig, der skal træne det skide hold.
Vil du træne det?" "Ja."
"Så sig til Red, du træner holdet."
Cirka 25 minutter senere
sad jeg på mit hotelværelse, og telefonen ringede.
Det var Red Auerbach, som sagde: "McSweeny, din skiderik."
Jeg sagde: "Hvad sker der?"
Bang, han smækkede på.
Kort efter bankede det på døren. Det var Russell: "Jeg er træner."
Jeg troede, jeg var i... Jeg krammede og kyssede ham
og trak ham i skægget:
"Det er det mest vidunderlige i verden."
DEN FØRSTE SORTE PROFESSIONELLE TRÆNER
De havde Cousy og Auerbach, men de havde ikke et verdensmesterskab,
før de fik Bill Russell, og nu er han spiller-træner.
Jeg tænkte, at hvis jeg kunne træne,
ville det puste ny energi i mit forhold til spillet.
Det havde han fortjent med alt dét, han havde gjort.
Her er Celtics' nye træner. Held og lykke.
Tak.
Bliver du en kopi af Red Auerbach, eller bliver du en anden slags træner?
Ingen kan være en kopi af Red Auerbach.
Jeg må gøre det på min måde. Jeg er også stædig.
Der følger jeg Red. Jeg bliver lige så stædig som ham.
Ved Celtics' årlige sæsonafslutning sagde Russell,
at nok havde hans rolle ændret sig,
men hans følelser og forventninger til holdkammeraterne var de samme.
Jeg forventer meget af holdet i næste sæson.
Jeg har aldrig spillet på et hold med et større hjerte end dette.
Jeg er ikke tæt på mange mennesker, men I har fået mig til at elske jer.
I har behandlet mig bedre, end jeg nogensinde er blevet det.
I er virkelig min familie.
Celtics er mere end et navn eller et hold.
De er en livsstil.
Det var en historisk tale for Celtics,
for alle sportsgrene og for selve nationen.
Russell var den første sorte hovedtræner på et professionelt hold i Nordamerika.
Men pressen var skeptisk.
RUSSELL MÅ VARME OP FOR FANS I NY ROLLE
'JEG TROR, JEG KAN KLARE JOBBET' --RUSSELL
Kan du udføre jobbet upartisk uden omvendte racefordomme?
Ja.
Nu er du den første sorte mand med en vigtig trænerstilling.
Lægger det ekstra pres på dig?
Slet ikke. Andre lægger mere vægt på det, end jeg gør,
for det var helt naturligt, at jeg ville blive tilbudt jobbet.
Russell bliver træner for Celtics, et hold, der har vundet
utallige titler allerede.
Det er en stor begivenhed i den amerikanske sportshistorie.
CELTIC-STJERNE DEBUTERER SOM TRÆNER
Da jeg hørte, at Russell skulle være træner for Celtics,
blev jeg meget glad.
Og det var kun fem år efter kvotesystemet.
Han blev ikke blot Celtics' ansigt udadtil.
Han blev den del af administrationen,
der var mest synlig for resten af verden.
Jeg ved ikke, hvordan det må være
at prøve at være god i begge roller, for de er så forskellige
og kræver så meget energi, perspektiv og omtanke.
Han var en bedre mand end mig.
Russell og Celtics startede sæsonen godt
og vandt ti af deres første 12 kampe.
Men mere end sejre og nederlag
påvirkede én begivenhed træner Bill Russell dybt.
Da Celtics spillede en opvisningskamp i Louisiana,
tog Bills far hans bedstefar med til hans første basketballkamp.
Hr. Charlie kom ind i omklædningsrummet med den gamle.
Kort efter gik vi begge i panik.
Den gamle græd. Jeg troede, han var ved at få et hjerteanfald.
Så så vi begge, at han ikke havde ondt.
Han stirrede forbløffet
og overvældet på Sam Jones og John Havlicek i brusebadet.
Mine to holdkammerater badede og snakkede
uden at bemærke den gamle mand.
Den gamle så op på os og sagde langsomt:
"Jeg troede aldrig, jeg ville se
vandet fra en sort mand løbe over på en hvid."
Han rystede på hovedet.
"Det er tydeligt, at de to mænd synes godt om hinanden."
Du kan for første gang lægge planer for holdet.
I kommer fra en lang række sejre. Hvad forudsiger du?
Hvis ikke vi lider skader, tror jeg, vi når i finalen.
Han påtog sig måske mere, end han var klar til på det tidspunkt.
Han spillede i gennemsnit 45 minutter per kamp…
TOM "SATCH" SANDERS' STEMME
…udover at træne
og sørge for, at vi nåede hen, hvor vi skulle være,
at angrebet fungerede, og at forsvaret var på plads.
Da han påtog sig jobbet, vidste han garanteret ikke,
hvor meget mere det ville kræve af ham at gøre det.
Og det var tilfældigvis året, hvor det endelig lykkedes Wilt
og få et fantastisk hold.
Programmet før kampen, kun 35 cent. Den officielle programopstilling.
Wilt Chamberlain, læs alt om det i den officielle programopstilling.
På de sidste to år havde 76ers udviklet sig
fra et hold med potentiale til et kraftværk.
De kunne prale med NBA's bedste scoringer,
og Wilt fandt endelig et hold, han kunne knytte sig til.
Afvisninger kan skade.
I de sidste ti år har Celtics vundet ni ud af ti verdensmesterskaber.
Sidste år blev 76ers NBA's "næsten hold".
Fortiden råber: "Slå Boston."
Tilbage til Greer, som vil skyde. Det gør han. Den går i.
Begge hold vil virkelig gerne vinde.
Greer til venstre. Han skyder. Den ryger ud.
Chamberlains rebound. Han kaster, og han bliver fejlet.
Sixers dominerede de første tre kampe i slutspillet i 1967.
Wilt, nu veteran, havde justeret sit spil,
passerede mere og spillede i forsvarsposition.
Smuk blokering, Chamberlain!
I sit første år som spiller-træner i NBA
arvede Russell en robust, men utæt organisation.
Da de spillede i Garden, var fansene direkte ondskabsfulde.
Det var ikke en konkurrence, men en konfrontation.
En fan slutter sig til kampen.
Celtics formåede at vinde fjerde kamp i Boston
blot for at vende tilbage til Philly,
hvor fansene krævede enden på Celtics-dynastiet.
Walker løber frem og kaster den i.
Sikket utroligt hold.
Til Greer, som jagtes. Han får den i.
BOSTON ER DØD
Philadelphia-fansene sang: "Celtics er død. Endelig død."
BOSTON, DU DØR I AFTEN
Bill Russell så sit dynasti smuldre omkring sig.
Fem, fire, tre, to, en!
Wilt og Philadelphia 76ers slog os, fordi de var bedre.
De løb os af banen,
og jeg fik straks en smagsprøve af tabersyndromet.
Selvom Celtics havde en hidtil uset række
af otte mesterskaber i træk, buhede fansene i Boston ad mig:
"Kan I ikke mere?"
"Jeg vidste, det ikke kunne holde. I er færdige."
Jeg måtte blinke med øjnene.
Sixers vandt NBA-finalen det år,
og Wilt fik sit første mesterskab.
CELTICS' ÆRA SLUTTER
Efter Celtics' bitre nederlag fokuserede Boston på én mand.
Vi var vant til at vinde,
og så længe vi kunne regne med Russell som anker,
mente vi, at vi kunne vinde over hvem som helst.
Russ var en stolt mand,
så han var virkelig såret over,
at vi ikke vandt.
Og han var flov.
Han var stille og ville ikke tale om sæsonen.
Sådan var han bare.
Han sagde: "Vi får se, hvad der sker næste år."
Hvis ikke I har bemærket det med al spændingen omkring World Series,
så begynder NBA sin sæson lørdag aften.
Her i Boston Garden vil alle veteranerne
vende tilbage for Celts og forsøge at få den krone tilbage,
som Philadelphia 76ers tog fra dem.
Jeg havde aldrig forudsagt noget.
Alle de år, jeg var her, spurgte de: "Hvordan vil det gå?"
Jeg sagde: "Det ved jeg ikke. Ingen kommentar. "
Sidste år spurgte de: "Hvordan vil det gå?"
Jeg sagde: "Vi vinder," og det gjorde vi ikke.
Så jeg vil aldrig sige noget som helst igen.
Russell kæmpede på to fronter i sin anden sæson som træner.
For det første ville han bevise, at hans hold kunne komme tilbage
efter nederlaget mod Philadelphia 76ers.
For det andet splittede en brutal krig både Amerika og sportsverdenen.
Jeg udviklede stærke overbevisninger om Vietnam meget tidligt i krigen.
Det virkede som en fortsættelse af kolonikrigene,
som jeg som sort mand og modstander af kolonierne i Afrika
var stærkt imod.
Faktisk sagde vietnameserne blot,
at de ikke ville have vesterlændinge til at styre deres land.
Vi amerikanere så det selvfølgelig ikke sådan.
Som imperium ville vi absolut definere krigen
som et spørgsmål om kommunisme mod demokrati.
Bomberne i Vietnam eksploderer herhjemme.
De ødelægger drømmen og muligheden for et anstændigt Amerika.
Hej, LBJ, hvor mange børn har du dræbt i dag?
De skide kommunister styrer stedet!
FÅ VORES SOLDATER HJEM
Krigen havde udløst vrede og bitterhed og polariseret landet.
-Hvad vil vi have? -Fred.
-Hvornår får vi det? -Nu.
Blandt dem, der modsatte sig krigen, var 25-årige sværvægtsmester Cassius Clay,
som havde konverteret til islam og taget navnet Muhammad Ali.
Ali sagde, at hans religiøse og etiske overbevisning
forhindrede ham i at kæmpe og dræbe folk, han ikke kendte.
Hvorfor skulle jeg skyde folk i Vietnam, der aldrig har kaldt mig "nigger",
lynchet mig, sendt hunde efter mig eller voldtaget min mor?
Ali risikerede tabet af sin titel,
føderale anklager,
fem års fængsel
og en bøde på 10.000 dollars.
Dét, Muhammad Ali gjorde,
kunne afslutte hans karriere som bokser.
Han mistede gerne millioner af dollars. Han var helt sikkert meget modig.
Han gjorde os stolte over at være sorte atleter,
og gennem sine handlinger viste han mig,
hvad der var vigtigt.
Jeg kender ikke mange atleter,
der ville tage de valg, han tager.
Det kræver en enorm viljestyrke og mod.
En ægte tro.
4. JUNI 1967
Cleveland Summit var en respons fra sorte atleter på,
at Ali nægtede at gå ind i det amerikanske militær.
De ville vise deres bror deres støtte.
Vi toge ikke med for at overtale Muhammad til at slutte sig til hæren.
Vi tilbød ham vores hjælp.
Intet sted står der, at verdens sværvægtsmester
skal tilhøre en bestemt religion eller ikke være krigsmodstander.
Vi kom her af venskab til Muhammad Ali.
Og vi ville høre fra ham…
...man læser jo aviserne og ser tv…
…hvad der foregår.
Han udholdt mange svære spørgsmål
og overbeviste os endelig om,
at det er et religiøst spørgsmål for ham.
Han tror på sin religion,
og hans standpunkt er baseret udelukkende på den.
De ting, han har gennemgået,
må have gjort ham til en meget ensom mand.
Det er det berømte billede.
Det er nok ét af de mest ikoniske billeder fra det 20. århundrede.
Man så disse sorte mænd, disse stjerner,
træde ud af deres rolle som idoler for Cleveland Browns,
for Celtics eller for Packers,
og sige: "Vi er sorte mænd først."
De følte et ansvar og en forpligtelse til
at udnytte deres platform, deres stemme,
deres ønsker og drømme om forandring for dette land
og dermed også for sorte atleter.
Bill og jeg havde dét tilfælles,
at vi nægtede at opgive vores individualitet
i vores håndtering af fordomme,
diskriminationer
og uretfærdige skikke.
Hvis man er en stjerne,
og man siger de rigtige ting og handler på den rigtige måde,
tjener man penge.
Hvis man vil være aktivist, må man give afkald på det.
Bill var bemærkelsesværdig.
Man kunne regne med ham
til at udfordre ting, der ikke var retfærdige.
Bill Russell fangede essensen,
sjælen og hjertet af dét, Ali sagde.
Da en journalist spurgte Bill:
"Hvad vil der ske med Muhammad Ali?,"
var Bills svar:
"Jeg er ikke bekymret for Muhammad Ali.
Han har gjort noget, jeg ikke har kunnet.
Han er så engageret i en ting, at han vil sætte sit liv på spil for det.
Jeg er ikke bekymret for Ali. Jeg er bekymret for os andre."
Dette er en ekstraordinær nyhedsudsendelse.
Dr. Martin Luther King Jr.,
leder for borgerrettighedsbevægelsen og Nobelprisvinder,
blev i nat dræbt i Memphis, Tennessee.
Han stod på balkonen på anden sal af Lorraine Hotel,
da et enkelt skud fra den anden side af gaden
tilsyneladende ramte ham i halsen.
Dr. Martin Luther King Jr.'s drøm
er ikke død sammen med ham.
Amerika skal ikke styres af våben,
men kun ved frie og retfærdige mænds afstemninger.
Jeg tror, at alle holdenes spillere, uanset race, religion
eller andet,
følte et tab.
Det påvirkede os alle.
Oprør brød ud i over 150 amerikanske byer.
En række brandstiftelser og plyndringer uden fortilfælde i landets historie.
Det er republikkens fundament, der bliver testet.
Sorg og vrede eksploderede i byer over hele landet.
I Philadelphia skulle Celtics spille
første kamp i Eastern Divisions finalerunde
mod 76ers dagen efter.
Vi vil ikke længere vente, mens vores ledere bliver dræbt.
Personligt var jeg i chok hele dagen.
Jeg sad i fire eller fem timer, før jeg kunne tale om andet.
Så tænkte jeg, at jeg måske ikke skulle spille. Jeg ringede til Wilt.
Selv berømte atleter
som Bill Russell og Wilt Chamberlain
kunne ikke få NBA til at sige: "Til ære for denne store mand
stopper vi. Vi udsætter kampen."
Med arenaen allerede fyldt med fans,
foreslog Chamberlain en afstemning om, hvorvidt spillerne ville spille eller ej.
Vi blev enige om, at det ikke ville være godt at aflyse kampen så sent.
Der var knap 12.000 mennesker. Det kunne give problemer at aflyse.
Til sidst besluttede de to hold at spille.
Fansene så en stoisk, men ufokuseret optræden
selv fra de to store rivaler Russell og Chamberlain.
Stemningen var nedtrykt. Der var ikke den samme glæde og spænding,
som man normalt forbinder med et slutspil.
Celtics vandt 127 til 118.
Fire dage senere blev King lagt til hvile i Atlanta.
Kings begravelse blev overværet af politikere,
folk fra underholdningsindustrien og superstjerner fra NBA.
Mange frygtede, at hans drøm var død med ham.
Jeg havde stor respekt for dr. King.
Han var den sidste buffer.
De ting, jeg sagde ti år forinden,
og som alle afviste som "en vred sort mands ord",
kommer ud i dag, og det er, hvad der gør det så trist.
Intet konstruktivt kommer nogensinde af vold.
Her var en mand, der troede på ikkevold,
og nogen dræbte ham.
Det er en tragedie.
Den 10. april, dagen efter Kings begravelse,
blev slutspillet genoptaget i Boston Garden.
CELTICS MOD 76ERS EASTERN DIVISIONS FINALERUNDE, 1968
76ers udkonkurrerede deres modstandere,
og Celtics tabte 115 til 106.
Philadelphia vandt også de næste to kampe.
Intet hold, ikke engang Celtics, var nogensinde kommet tilbage
efter at have været under 3-1.
Den fede dame havde ikke sunget endnu.
Før den fede dame har sunget, er det ikke slut.
Celtics kom stærkt tilbage i femte kamp,
hvor de besejrede Philadelphia 122 til 104.
Nu var var situationen vendt.
Celtics vandt den følgende kamp i Garden.
Med utallige blokeringer og god vejledning fra Russell
beviste de i finalerunden i Philadelphia,
at de stadig var mestre.
Russell kaldte det sin mest tilfredsstillende sejr.
Celtics slog Lakers i finalerunden…
NBA-FINALERUNDE, 1968
…og gav Russell hans tiende mesterskab, det første som hovedtræner.
Tillykke med en fantastisk kamp og sæson.
Tak.
Krævede dét at være træner og spiller mere af dig i denne sæson
end i de forrige?
Det synes jeg ikke.
Kan den nye sorte atlet frembringe sociale og politiske forandringer?
Jeg kunne gøre og sige visse ting gennem årene,
fordi jeg var dygtig og havde en fremtrædende position.
Men omvendt gjorde det, at jeg havde mere at miste
i forhold til dét, de talte om.
Men det er ligegyldigt, for hvis ikke jeg har min manddom,
har jeg intet.
Sportsfolk er produkter snarere end mennesker.
Jeg er blevet chikaneret konstant og sat i isolation
i cirka tre måneder nu.
-Hvem er I? -Black Panthers!
Intet er vigtigere end at stoppe fascismen,
for den vil stoppe os alle.
Jeg føler mig totalt utilstrækkelig.
For efter at jeg har set, hvad folk bliver udsat for,
er mit bidrag ganske småt.
Russ havde truet med at gå på pension de sidste tre-fire år.
Jeg sagde: "Du kan ikke gå på pension.
Du skal fortsætte med at spille, så vi kan blive ved med at vinde
og modtage de mesterskabs-checks, okay?
Vi kan ikke vinde uden dig."
Den 15. marts 1969,
under en kamp mod Baltimore Bullets,
udlignede Celtics stillingen i de sidste sekunder.
Efter at have fået bolden, kaldte træner Russell til timeout.
Jeg råbte: "Vi har dem! Lad os smadre dem!"
Pludselig begyndte jeg at le og kunne ikke stoppe igen.
Spillerne troede, jeg var blevet skør. Jeg sagde: "Sikke noget.
En voksen mand, der løber halvnøgen rundt foran tusindvis af mennesker
pga. et spil og råber op om at smadre folk."
Jeg så på mine holdkammerater, som om jeg havde sagt noget dybt.
De så blankt tilbage, som om jeg intet havde sagt.
Vi smed bolden væk, og Bullets vandt.
I alle mine år i professionel basketball havde jeg leet, men aldrig hånt spillet.
Man kan ikke give, hvad et spil kræver,
hvis man fokuserer på det latterlige i det.
Jeg vidste allerede, at der ikke findes nogen endelig sejr i sport.
Kampene fortsætter.
Den eneste endelige sejr, man kan få, er at gå fra den sidste kamp intakt.
Jeg sagde til mig selv og ingen anden,
at det var min sidste sæson.
Det var en brutal sæson for Celtics,
som i ligaens øjne syntes
at være ved at miste grebet.
De inspirerede basketball-aktioner blev mindre hyppige.
Jeg vidste, at det nogle gange skete, fordi jeg både trænede og spillede,
men det var mest, fordi jeg ikke kunne følge med.
Russell var tydeligvis træt.
Sam Jones og Satch Sanders var oppe i årene.
Vi kaldte dem oldinge.
Inden kampen startede, viklede de bandager om knæene.
De lignede nogen fra 40'erne med de gamle høje sneakers.
Vi havde ondt af dem.
Jeg er et sted i min karriere, hvor hver sæson er en straf.
Celtics blev nummer fire i Eastern det år.
Det skulle være slut. Ingen forventede, at de ville vinde.
Trods deres dårlige præstationer og de dystre forudsigelser,
nåede Boston til Eastern Divisions semifinale
mod 76ers.
Celtics overrumplede Philadelphia.
Nu skulle de møde Knicks for at dyste om divisionstitlen.
Vi vidste, at vi kunne slå Philadelphia.
Det vidste vi.
Med New York havde vi et problem.
EASTERN DIVISIONS FINALERUNDE, 1969
Alt fungerede bare for Knicks.
De havde en utrættelig og dygtig anfører i centeren Willis Reed,
en snu forward i Bill Bradley og en dynamisk guard i Walt Frazier.
I starten af sæsonen talte vi om mesterskab.
Nu var vi i omklædningsrummet
og sagde: "Det var det her, vi talte om.
Vi spiller for det her, så lad os gøre det."
Vi troede, vi kunne vinde.
Knicks troede, de havde os det år,
for de havde vundet seks ud af syv kampe i den regulære sæson.
Willis Reed var kernen i deres forsvar.
Han hjalp alle.
Så jeg begyndte at ændre vores angreb i hver kamp.
Hvis de tilpassede sig low post-spillet, skiftede jeg til high post-angreb.
På den måde ændrede jeg forsvarets skema.
I bund og grund var vi bare et bedre hold.
Det ville de ikke høre.
Russels kamp-for-kamp-justeringer virkede.
Knicks tabte.
Nu kom et ellevte mesterskab i sigte.
Celtics skulle møde Lakers i NBA-finalen for syvende gang.
Træner, du har lige fået Wilt Chamberlain.
Hvor mange gjorde du vrede ved det?
Jeg tror, jeg gjorde mange glade.
Trænerne i Eastern Division er glade, fordi de har en bedre chance.
Du har en tredobbelt trussel med de tre store spillere derovre.
-Hvad forventer du i denne sæson? -Jeg ved kun, at vi hellere må vinde.
For ellers har jeg ikke et job.
Jeg har altid haft lyst til at spille på et hold med spillere som Jerry West,
Elgin Baylor og de andre pålidelige Lakers-spillere.
Jeg er glad for at skifte hold.
Jeg skal spille på et hold, der har chancen for at blive
ét af de bedste basketballhold nogensinde.
Lakers havde aldrig slået Celtics i finalen,
men i 1969, hvor Chamberlain sluttede sig til West og Baylor,
havde holdet NBA's originale Big Three.
Vi var et bedre hold, punktum.
Boston skulle ikke have været i samme liga som os.
Det var et hold ved vejs ende.
Nummer 13 fra Kansas, Wilt Chamberlain!
Alle sagde: "Celtics er gamle. De kan ikke vinde igen."
Føler du i dit hjerte, at I kan gøre det igen?
Ja.
Det er kampen for verdensmesterskabet, mine damer og herrer.
Alt står på spil.
Mens Russell og Wilt kæmpede frem og tilbage,
blev kampen afgjort af Jerry West, som scorede 53 point
og førte Lakers til en sejr i første kamp.
Jerry West var den bedste spiller, jeg nogensinde har set.
Han var ustandselig.
Boston Globe bad Russell om at skrive en daglig artikel,
hvor han delte sit perspektiv på hver kamp.
Som altid var han åbenhjertig og ærlig.
Wests scoringer var en stor faktor i kampen,
men det er et spil, der kan afgøres med to point.
Det ville være lige meget, om han fik 100 point,
hvis vi vandt med et eller to point.
Sejren er det eneste vigtige.
I anden kamp scorede West 41 point
og tjente Los Angeles endnu en sejr.
Lakers havde nu en føring på to kampe
over Russells Celtics.
Celtics havde et problem.
Intet hold havde nogensinde tabt to kampe og så vundet.
Vi tillod dem at score i gennemsnit 119 point per kamp.
Vi kunne ikke lade dem få så mange point per kamp,
uanset hvem af dem der scorede dem.
De næste to kampe skulle spilles i Boston,
og Celtics skulle vinde dem begge
for at få en chance for at vinde den 11. titel.
De vandt tredje kamp.
Men i fjerde kamp var Lakers ét point foran,
da Celtics fik fat i bolden med syv sekunder tilbage.
Sam Jones kommer flyvende rundt om tre fyre i et pick.
Han kaster.
Bingo.
Der er et sekund tilbage, men kampen er slut.
Sløset, men det gik.
Sam afgjorde kampen med en vital scoring.
Efter at hjemmeholdet havde vundet hver gang,
fortsatte Lakers med en sejr i femte kamp i Los Angeles.
Visse ting bør forblive usagt.
Så angående kampen mod Lakers i torsdags har jeg ingen kommentar.
Bills harme kom til udtryk på hans hjemmebane dagen efter,
hvor han kun tillod manden, der engang fik 100 point i én kamp,
at score otte.
Hjemmebanefordelen havde forudsagt alle kampene,
og med Los Angeles som vært for den sidste kamp
forblev Lakers favoritterne.
Hvordan du har det med at gå ind i endnu en syvende kamp,
denne gang på udebane?
Vi har gjort det før.
NBA-FINALE, 7. KAMP - 5. MAJ 1969
Boston spiller om sit 11. mesterskab på 13 år.
Et dynasti, som Lakers prøver at afslutte.
Den syvende kamp var på Lakers' hjemmebane.
Lakers ville endelig vinde det mesterskab,
som de aldrig havde kunnet vinde mod Boston Celtics.
Jerry West opsummerede det med ordene: "Vi kan slå dem.
Jeg får måske ikke en chance til."
Vi tænkte, at vi ville få problemer.
For at være ærlig, var vi ikke ligefrem så selvsikre,
som vi havde været før i tiden.
Det er den store aften. Lakers kan tage det hele.
De kan blive verdensmestre.
Jack Kent Cooke havde fået fyldt arenaens bjælker med balloner,
som skulle frigøres, når Lakers vandt.
Hvordan kan nogen finde på noget så dumt
som at sætte balloner op der?
Jack Kent Cooke havde anbragt et stykke stof på hvert sæde.
Når Lakers vandt mesterskabet, skulle musikbandet spille,
og ballonerne skulle falde ned fra bjælkerne.
Jeg fortalte det til Russell.
Sam viste mig det, og jeg sagde: "Nu er det helt umuligt,
at Lakers vinder kampen i aften. De kan ikke slå os."
Hvis nogen provokerer én,
taler skidt om ens mor,
tager Supermans kappe på,
træder én over tæerne eller smider sand i ansigtet på én,
bliver man vred, og vrede løfter én op på et andet niveau.
Russell mod Chamberlain. Russell tipper bolden hen til Sam Jones.
Han giver den til Havlicek, som dribler mod Baylor.
Havlicek skyder fra seks meters afstand. Han scorer efter ti sekunder.
Russells strategi for kampen var…
SAM JONES' STEMME
…vi sagde: "Vi løber dem ud af banen."
Sam skyder fra midten, og den er god.
Rundt om Siegfried, under, kaster. Russell blokerer den! Smukt spillet.
Celtics er meget friske. Lakers står mere stille.
De virker trættere end Celtics.
Celtics spillede sig til en 17-points føring i fjerde periode.
Lakers er under med 17 point.
Men Jerry West og Lakers nægtede at give op.
Hans kast genoplivede publikum og fik Lakers ni point fra modstanderne.
Og alles blik rettede sig mod Wilt.
Havlicek kaster, 4,5 meter, går ikke i. Rebound.
Chamberlain har den. Chamberlain har skadet sit højre knæ.
Chamberlain er i den anden ende. Han er skadet.
Dommeren kalder timeout. Skade…
Chamberlain må måske forlade kampen.
Wilt må ud. Wilt kan ikke fortsætte.
Van Breda Kolff var rasende:
"Den store nar!
Hvordan kan han forlade kampen?"
Af egne egoistiske grunde
blev jeg fornærmet, da Wilt forlod kampen.
Jeg troede ikke, det var så slemt.
Og selvom det var, ville jeg have ham der.
Vi var så tæt på at afslutte en utrolig kamp.
Wilts fravær var som at finde en stavefejl
i slutningen af en elsket bog.
Mel Counts skal afløse Wilt Chamberlain.
Mel Counts kom ind. Han spillede rigtig godt.
Enkelt dribling. Mel kaster 3,5 meter fra og scorer!
Med Wilt ude øgede Lakers tempoet
for at køre de ældre Celtics trætte.
Man kan se situationen skifte, som Lakers finder en fornyet energi frem.
Og de udlignede næsten.
De ser verdensmesterskabet. De kan smage det nu.
Lakers ét point bagud.
Så siger Wilt til mig:
"Sig til ham,
at jeg er klar til at spille igen."
Van Breda Kollf, i al sin hysteri og galskab,
svarer: "Sig, at han kan rende mig.
Vi har ikke brug for ham." Og han lod ikke Chamberlain komme tilbage.
De nærmer sig, men de har stadig ikke fanget dem.
Og Lakers vender tilbage uden Wilt Chamberlain.
Vi var bagud med ét point
og lidt over et minuts spilletid tilbage.
Jeg guardede Havlicek, han havde bolden og driblede omkring,
og jeg rakte om bag ham og puffede bolden fra ham
direkte ind i Don Nelsons hænder.
Han stod på straffekastlinjen.
Don Nelson greb bolden og skød.
Han skyndte sig at skyde.
Den ramte det bagerste af ringen og røg lige op.
Den hoppede over bagpladen.
Den røg cirka 4 meter op i luften.
Og endte i kurven.
Erickson…
Slået væk, men Nelson tager den!
Skuddet var som et dolkestød i slowmotion.
Don Nelson.
Det var rent held.
Det var, som om en større magt ikke ville have os til at vinde.
Og Boston Celtics har gjort det igen!
Nogle gange tænkte jeg, at Jerry havde ret i,
at han var forbandet, hvad angik Celtics.
Nogle kommer over det. Det gjorde jeg aldrig.
Det er jeg stadig ikke i dag.
Jeg føler, at der er… et hul i mit hjerte.
Det var den største skuffelse i mit liv som atlet
aldrig at slå dem.
Det var altid Bill Russell, der gjorde forskellen.
Der hænger en masse balloner i bjælkerne, men de bliver ikke frigjort.
Man tænker: "De keltiske guder er med dem i Forum."
Som i Boston Garden.
Man må erkende,
er Celtics er det største sportsdynasti
i sportens historie.
Mine holdkammerater havde spillet så intenst
og kæmpet så bravt,
at jeg virkelig var stolt af dem og af mig selv.
Bill, det må være en skøn sejr.
Netop.
Det er svært at gætte, hvad du tænker.
Det må have været en skøn sejr.
Det er en fantastisk flok fyre.
Det har været helt utroligt, så godt de har spillet for mig.
Det lyder sødladent at tale sådan,
men før kampen sagde jeg til dem: "Jeg er ligeglad med, hvad der sker.
Jeg ville ikke bytte jer for nogen i verden."
Efter kampen ventede jeg på, at Bill Russell var alene.
Jeg var 25 år gammel, med rødt hår og fregner, Nordamerikas hvideste fyr.
FORFATTER, TALL MEN, SHORT SHORTS
Jeg gik over til ham og sagde: "Bill?"
Han så på mig, og jeg sagde:
"Er der en chance for, at du går på pension nu?"
Der opstod en pause.
Og Jim Brown, der sad der, så op på mig og sagde:
"Pension? Manden har lige vundet verdensmesterskabet.
Hvorfor spørger du, om han går på pension?"
Jeg tror ikke, nogen havde indset, at det var Bill Russells sidste kamp.
Han havde interesser, der var bredere end spillet,
og jeg tror, at hans nysgerrighed førte ham andre steder hen.
Da Bill Russell fortalte, at han ville trække sig fra basketball,
så jeg på ham. Først troede jeg ikke på ham.
Men så så jeg, at han blev følelsesladet, og da begyndte jeg at tro på ham.
Han annoncerede sin pensionering via en artikel i Sports Illustrated,
som han fik 25.000 dollars for.
JEG ER FÆRDIG MED BASKETBALL
Jeg har et år tilbage af min kontrakt med Celtics.
Jeg fik en ekstremt fordelagtig kontrakt og var meget tilfreds.
Jeg fik selvfølgelig penge for at spille, men gjorde det også af andre grunde.
Jeg spillede, fordi jeg var dedikeret til at være den bedste.
Jeg var en del af et hold,
og jeg gjorde alt for at gøre det hold til det bedste.
Men hvad angår spillet, har jeg mistet konkurrencelysten.
Hvis jeg spillede nu, ville de andre vide, at jeg var ligeglad.
Sådan kan man ikke spille. Det kan man ikke gøre noget.
I løbet af den sidste sæson
havde jeg en ubehagelig fornemmelse af at have gjort det før.
Hver en aktion, hver en situation. Lave en screen, misse et skud.
Jeg havde set og gjort det hele før. Alt var blevet til en gentagelse.
Det er ikke den rette holdning at starte en ny sæson med.
Da jeg hørte det, tænkte jeg: "Hold da op."
Det er ret historisk øjeblik, når én, der stadig ville kunne spille
på mesterskabsniveau, siger: "Hul i det, jeg spiller ikke mere."
Karrieren var færdig.
Han ville ikke tilbage.
Det mest fremragende holdsports-dynasti
sluttede efter den kamp.
UDDRAG FRA SECOND WIND
Basketball kom ud af mit liv i 1969, og det var ikke det eneste.
Alt i livet føltes som en byrde for mig,
inklusive min kone gennem 13 år, mine tre børn, mine venner i Boston
og mine materielle ejendele.
Et par måneder efter min pensionering
forlod jeg også mit liv i Boston og alt, hvad der fulgte med det.
Jeg havde brug for at genfinde entusiasmen.
Jeg var på vej ud i verden efter 13 år i et kompressionskammer.
Jeg følte, at jeg skyldte noget, men vidste ikke helt hvad.
I mit hoved vidste jeg, at basketball ikke beskyttede mig,
men jeg havde aldrig skullet leve foruden.
Bill Russell pakkede en enkelt kuffert, tog sin Lamborghini
og kørte til Los Angeles.
Så vidt jeg kan se, er det i L.A., det sker.
Jeg lover, at ingen vil få det så sjovt som mig.
En ny scene, underholdningsbranchen, ventede.
Tag godt imod én af de bedste basketballspillere nogensinde,
hr. Bill Russell.
-Hvem skrev den indledning? -Mig.
Hvad mener du med "én af de bedste basketballspillere"?
Undskyld, Bill.
Den bedste basketballspiller nogensinde.
Bill optrådte i komedie- og talkshows.
Bliver du ved med det, anbringer de dig på et hjem.
Lad mig lære dig det.
-Okay. -Okay? Sådan her.
Hr. Tillengast?
Ja?
Det er hr. Tillengast.
Han var vært for sit eget kortlivede show.
Mit navn er Bill Russell.
Vil den rigtige Bill Russell rejse sig?
Russell forsøgte sig endda med skuespil... med begrænset succes.
For at betale min gæld.
Og han optrådte i et par tv-reklamer.
Jeg kan ikke ramme ved siden af!
Særlig meget.
Han var NBA-analytiker på flere tv-stationer.
Du ved, hvordan det føles, for du har været her før.
Jeg har aldrig scoret et point.
Men du tog folk med, der kunne score.
Så du er overbetalt.
Russell blev også ved med at holde forelæsninger,
hvor han delte sine erfaringer og idéer med unge mennesker.
Seriøst, for mig er uddannelse det fundament, man skal have
for at tænke selv.
For at være villig til at tage ansvar
og være involveret i menneskeheden.
Mit navn er Rob Chamberlain. Jeg ville spørge…
-Hvad er dit navn? -Rob Chamberlain.
-Chamberlain? -Ja.
-Vi er ikke i familie. -Det tænkte jeg nok.
I en tale kritiserede Bill Wilt Chamberlain for
at være gået fra finalen i '69, efter han blev skadet.
Lad mig læse, hvad Bill sagde:
"Jeg tror, at han bakkede ud i den sidste kamp.
Ingen skade mindre end et brækket ben eller en brækket ryg
er nogen undskyldning."
Han trådte selv ud af den kamp, da han slog sit knæ,
og jeg havde heller ikke sat ham ind igen, selvom han er dygtig.
Jeg sagde ikke, at Chamberlain ikke har talent,
men basketball er en holdkamp.
Jeg ser på antallet af mesterskaber.
Jeg prøver at få det bedste frem i mit hold.
Vil du sige, at du fik det bedste frem i Baylor og West?
Han taler meget om, hvad han vil gøre.
Det handler om at vinde eller tabe, og han har tabt mange gange.
Han tror, han er et geni, men det er han ikke.
Det blev offentliggjort,
og de to venner talte ikke sammen i årevis efter det.
Jeg skulle ikke have sagt det, for han havde ikke gjort mig noget.
Men jeg er for stædig til at undskylde. Så sådan går det.
Hvis nogen siger, at de er skadet, så tror jeg på, at de er skadet.
Man går ikke fra sådan et øjeblik, medmindre der er noget galt med én.
Hvad med nu? Er det nogensinde for sent?
Jeg tænker ikke engang på det længere. Det ligger i fortiden.
Jeg ved, jeg ikke burde have gjort det. Han ved det også.
-Ville det gøre en forskel? -Ikke rigtig.
Jeg tror, at vi begge kan leve vores liv uden at lade det gå os for meget på.
Hans venskab med Chamberlain
var endnu en ting, Russell efterlod
sammen med Celtics og Boston.
Da hans trøjenummer blev "pensioneret" i 1972,
afviste Russell en offentlig ceremoni.
Kun hans elskede holdkammerater var til stede.
I Boston kan nogle af sportsskribenterne blive…
GYMNASIE-TRÆNER
…ret grove, hvis du forstår.
Bill var nok vred over nogle af de ting, der skete i Boston,
og udtrykte det sådan. Det er én måde at gøre det på.
Det var ikke den eneste gang, Russell undgik en offentlig hæder.
I 1974 blev han udnævnt til optagelse i Basketball Hall of Fame.
Da min udnævnelse blev offentliggjort, sagde jeg,
at jeg foretrak ikke at blive optaget.
RUSSEL AFVISER NBA-HÆDER
Sportsskribenterne gik i kødet på mig.
De fleste antog, at jeg synes, Hall of Fame er racistisk.
Det gør jeg, men det er ikke kun dét.
Rapporten var, at Russell,
som dog ikke selv har udtalt sig,
nægtede, fordi der ingen sorte spillere var.
Og hvorfor er det sådan?
For det første har vi sorte spillere. Dog ikke siden 1946.
Vi ville foretrække,
hvis han har et legitimt spørgsmål, en klage eller et forbehold,
hvad end det er, Bill, så vil vi gerne høre om det.
For hvis vi på nogen måde gør noget forkert,
vil vi ændre på det.
På den anden side er vi ret overbeviste om,
at vi er så åbne, som samfundet kan være,
og måske også mere.
Bill Russell var en rigtig mand. Han gjorde dét, han mente var rigtigt.
Han gav ikke efter.
Hovedsagen var, at jeg havde det med Hall of Fame,
som jeg havde det med autografer og pensioneringen af mit trøjenummer.
I begge tilfælde var min hensigt at tage afstand
fra stjernernes opfattelse af fansene og fansenes opfattelse af stjernerne.
I 1973 var Bill Russell flyttet fra Californien til staten Washington
for at være Seattle SuperSonics' træner og general manager.
Han fik dem med i slutspillet for første gang i historien.
Et årti senere
forsøgte han med endnu et mislykket hold, Sacramento Kings.
Da holdet ikke vendte skuden,
gik Russell efter lidt mere end en halv sæson.
Hans familie var bekymret for, med 1990'ernes slutning
og NBA's påskønnelse af sin fortid,
at folk ville glemme Bill Russell.
Det var på det tidspunkt, at Russell åbnede sig til offentligheden
i slutningen af 1990'erne.
Tredive år efter hans sidste kamp
har Bill Russell og Boston endelig stiftet fred.
Og den forbeholdne berømthed, der først lod sit nummer pensionere i '72
uden fanfarer,
har denne gang delagtiggjort sine fans.
Bill Russell blev fejret en aften i Boston Garden,
og basketballverdenens elite deltog.
I aften repræsenterer jeg alle de mænd på min alder,
som voksede op i stor beundring for atleten Bill Russell.
Alle dem, som han var med til at lære at være mænd.
Hvis du ikke ved noget om ham,
hvis du ikke kan klare den brutale sandhed,
så tal ikke med Bill Russell.
Da jeg voksede op i 50'erne og 60'erne, læste jeg hans første bog Go Up For Glory.
Min mor var bibliotekar og tog den med hjem en dag.
Bill Russell blev min helt for livet.
Jeg ved, at vi spillede en lille rolle
i det største sportsholdsdynasti, der nogensinde har eksisteret,
og at du var ansvarlig for det, Russ.
Det er øjeblikke som dette, der viser hans indflydelse
på denne generations atleter.
På vegne af Celtic-organisationen vil jeg sige,
at vi ville være aldeles forsømmelige, hvis vi ikke gav Bill Russell
et stykke af banens gulv.
På dette gulv
skabte du Boston Celtics' mesterskabstradition.
Det gjorde han!
Bill, det er min fornøjelse.
Jeg var ekstremt flov, for at være ærlig.
Det var tankevækkende at høre mine venner sige de ting.
Én af de ting, der er meget vigtige at vide for en person,
er, at man ikke er alene i universet.
Man kommer alene og rejser væk alene,
men i al den tid, der går indimellem, er man ikke alene.
På den magiske aften
ventede der Bill endnu en overraskelse i Boston Garden.
Mine damer og herrer, Wilt Chamberlain!
NBA's første ikoner var genforenet,
og efter mange år fra hinanden indså de, at deres bånd ikke var brudt.
Min ven Wilt Norman Chamberlain
var den bedste, jeg nogensinde spillede mod.
Wilt og jeg kunne tale sammen
uden at bede hinanden om noget andet end venskab.
Jeg siger tak for det her.
Det er en stor ære.
Jeg vil takke jer for
at have lukket mig ind i jeres liv.
Og de mennesker, der kom til Garden,
samt fansene, I var en del af mit liv.
Vi elsker dig, Bill!
Og jeg elsker jer.
Russells basketball-liv var efterhånden fuldkomment,
men der ventede hjerteskærende tab forude.
En sørgelig opdagelse i dag i denne villa i Bel Air, Californien.
Liget af 63-årige Wilt Chamberlain,
betragtet som én af de største spillere i basketballs historie.
Myndighederne siger, at dødsårsagen var et hjerteanfald.
Mange store basketballspillere er kommet til Los Angeles
for at sige farvel til én af spillets legender.
Tidligere Celtic-spiller Bill Russell
huskede sin største modstander.
Han gjorde mit liv et helvede så mange gange.
Men det var ikke en rivalitet, det var en konkurrence.
Jo ældre vi blev, jo mere brød vi os om hinanden,
fordi vi vidste, at vi var forbundne.
Han og jeg vil være venner i al evighed.
Dét, der gjorde dem begge specielle, var, at selv i dag,
nu kommer det,
taler vi stadig om begge mænd.
Vi må videreføre den historie.
Vi vil tale om Bill Russells eftermæle
i mange år endnu.
Modtageren af dette års Medal of Freedom er det bedste af, hvem vi er,
og hvem vi stræber efter at være.
Bill Russell gjorde det muligt for så mange efter sig at få succes.
Min datter sagde, at jeg ville få den.
Jeg satte mig straks ind i bilen, kørte ned til Californien
og besøgte min fars grav.
Og…
Og fortalte ham om det.
Og…
…jeg fik det meget bedre.
Fordi jeg sagde til ham:
"Ved du hvad?
Jeg må give dig ret i,
at jeg klarede mig okay."
Jeg håber, at børn i Boston en dag vil se på en statue skabt
ikke blot for spilleren Bill Russell, men også for manden Bill Russell.
Efter jeg fik Medal of Freedom, og Obama sagde:
"En dag vil der stå en statue af Bill Russell i Boston,"
sagde jeg til ham, at jeg aldrig ville tilgive ham det.
En statue lyder for mig som en gravsten.
Han sagde: "Det er ikke så meget for dig som for byen.
Du har gjort en enorm forskel
i samfundet og dets racerelationer."
Et af de mest oprørende syn, efter at Colin Kaepernick knælede
i protest mod politivold og raceulighed…
SPORTREDAKTØR, THE NATION
…var synet af Bill Russell,
der selv knælede
og så udfordrende direkte ind i kameraet,
som for at sige: "Hvis du går efter ham, går du også efter mig."
Bill følte en vis forbindelse med Colin,
for basketball handlede altid om, hvad Bill gjorde,
og ikke, hvem han var.
Hans arv er Malcolm Jenkins,
Anquan Boldin,
LeBron James…
JEG KAN IKKE TRÆKKE VEJRET
…CP3,
D-Wade,
Renee Montgomery,
kvinderne i WNBA og alle de andre, der i denne generation står frem og siger:
"Vi kan også bidrage…
FORANDRING STARTER MED OS
…i denne kamp."
Vi har, især som kollektiv,
en reel mulighed for at fremme en forandring.
Man siger, hvad der skal siges, ytrer sin holdning
og siger til folk, at dét, der sker, ikke er okay.
Sådan var hele Bill Russells karriere.
Spillere af min generation tænker: "Hvad er det næste?"
Men kender man ikke historien, ved man ikke, hvor man skal hen.
Forstå den magt, man har, at ens stemme og meninger tæller
og fortsætter på og uden for banen.
Jeg elsker Bill Russell.
Han havde en sjæl. Ikke alle har en sjæl. Han havde.
Han var én af de mest unikke mænd, jeg nogensinde har mødt i mit liv.
Og det var ikke på grund af hans succes
som basketballspiller. Han var en leder.
Han var aktivist,
da det ikke var populært at være aktivist,
nogle gange på bekostning af sin karriere.
Det unikke ved Bill var, at når han mente, noget var rigtigt,
gjorde han det. Det kalder jeg en oprigtig mand.
Sådan var han gennem hele sit liv.
En mand kan kun stå frem, hvis han mener, han gør det rigtige.
UDDRAG FRA GO UP FOR GLORY
I sidste ende lever jeg med håbet om, at når jeg dør,
vil man indgravere ordene:
"Bill Russell, han var en mand."
Boston Celtics mistede en legende i dag.
Bill Russell døde som 88-årig, men hans eftermæle vil leve for evigt.
TIL KÆRLIGT MINDE
Én af min fars yndlingscitater var, at når han døde,
vidste han ikke med himlen. Det kunne være et tilbageskridt.
Fordi for ham var himlen at spille for Boston Celtics.
Det er utroligt at se Bill Russells varige indflydelse.
Hans mission var at stå frem og fortælle folk,
at sorte mennesker ikke skulle acceptere status quo.
Og det både inden for og uden for sport.
Alt dét, han gjorde for afroamerikanere. Hvad han stod for som mand.
Hvad han måtte udholde for at spille basketball,
og hvor meget han ønskede at gøre livet bedre for andre.
Vi kæmper stadig de samme kampe.
Ledere og giganter i samfundet som Bill Russell
lægger grundlaget for at give os tillid til, at vi kan klare det.
NBA annoncerede, at de tog hans trøjenummer ud af brug.
Ingen i NBA vil kunne bære nummer seks.
Han var den mest vindende mand nogensinde, og det er velfortjent.
Bill Russell havde en række overbevisninger,
ikke kun om spillet, men om livet
og tydeligvis om nationen.
Han var patriotisk som amerikaner.
Og én, der aldrig var bange for at sige sin mening,
uanset konsekvenserne.
Et ikon, en legende og en pioner.
Og han var indbegrebet af en sand mester.
Alle de store bør give ham fem procent af deres kontrakt. Seriøst.
Uden ham ville vi ikke være, hvem vi er.
Overvejelsen, fordybelsen.
Hvad der var…
Hvad der kunne have været…
Hvad der bliver.
Bill Russell,
du har gjort dit.
Resten er op til os.
Jeg kan ærligt sige, at jeg aldrig har arbejdet for at være vellidt.
Kun for at være respekteret.
Hvad har mit liv været? Mange ting.
Mange steder, mange erobringer, mange fiaskoer,
og dét i en tid med voldsomme problemer i kærlighed og had.
Jeg har kæmpet på alle de måder, jeg kunne.
Jeg har kæmpet, fordi jeg mente, det var rigtigt at kæmpe.
Jeg synes ikke, at nogen skal frygte konsekvenserne,
for hver mand skal gøre, hvad han mener er rigtigt.
Jeg har kæmpet for menneskers rettigheder, alle mennesker, racer og religioner.
Måske vil jeg altid gøre tingene anderledes.
Måske passer jeg aldrig helt ind.
Men jeg vil prøve.
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen