EI-VALKOISILLE
10 000 LEVYPALLOA
Jotkut urheilijat yrittävät selvittää, mikä rooli urheilulla on maailmassa.
Mihin se sopii.
Ajattele asiaa.
Heräät ja juokset Boston Gardenin lattialle -
mestaruusotteluun valtakunnallisessa televisiossa.
Täältä tulee Celtics.
Joukkuekavereillasi on hämmentynyt katse,
ihan kuin he tajuaisivat, että auto ajaa heidän ylitseen.
Vitsailin, että jos pullottaisi kaikki tunteet koripallopelissä,
saisi tarpeeksi vihaa sotaa varten ja tarpeeksi iloa sen estämiseksi.
Yhdysvaltain presidentti on ilmaissut kiinnostuksensa pelin lopputuloksesta.
Ja kun yrittää levätä omassa kuplassaan -
ennen toiminnan alkua,
on hetki, kun huomaa ihmettelevänsä,
miten kaikki tapahtui.
BILL RUSSELL: LEGENDA
Yksi Celtics-urani suurista elämyksistä -
oli tulla ulos pukuhuoneesta.
Eräs mies, Weldon Hare, joka puhui yleisölle,
ja hän sanoi:
Täältä tulevat maailmanmestarit, Boston Celtics!
Aina kun kuulin sen, menin kananlihalle.
Pidin siitä todella paljon.
Syksyyn 1963 mennessä -
Boston Celtics oli voittanut kuusi NBA-mestaruutta,
mutta kaikki Bob Cousyn kanssa.
Oli haastavaa voittaa se ilman Cousya.
Emme paheksuneet hänen mainettaan tai mitään,
mutta haluaisimme tunnustusta,
että voimme voittaa tämän ilman Cousya.
Osasimme pelata yhdessä.
Autoin aktiivisesti ja suunnitellusti tekemään heistä parempia pelaajia.
Kaudella 63-64 Russell teki uransa ennätykset levypalloissa ja syötöissä,
ja Bob Cousyn puuttumisesta huolimatta Celtics voitti NBA:n runkosarjan.
Finaaleissa Boston kohtasi Warriorsin, joka muutti San Franciscoon -
Philadelphiasta edellisenä vuonna.
Kun Wiltin Warriors oli läntisessä konferenssissa,
Chamberlain seisoi ensimmäistä kertaa Bill Russellin ja uuden sormuksen välissä.
Väiteltiin jatkuvasti kaikenlaista -
Russell vastaan Chamberlain -väittelyssä.
Jos emme olleet metafora jostakin, niin ainakin sen symboli.
Se oli kiehtovaa, koska heillä oli täysin eri persoonallisuudet.
Wilt oli yhdistelmä -
Magic Johnsonia ja joulupukkia.
Bill Russell oli vakava, keskittynyt, karu, kurinalainen, kova.
Päinvastainen kuin millaisena Wilt Chamberlainia pidettiin.
Heitä pidettiin aina kovina kilpailijoina,
mutta kentän ulkopuolella he kaveerasivat.
Silloin se oli paljon intiimimpää touhua.
Itse asiassa hän joskus, kun meni pelaamaan Phillyyn,
yöpyi Wiltin ja tämän perheen luona.
Billin ja Wiltin suhde oli oikea bromanssi.
Wilt kutsui hänet syömään kiitospäivän illallista,
ja hänen äitinsä kokkasi.
Kun hän valmistautui lähtemään, he lähtivät yhdessä -
ja äiti sanoi Billille: "Ole kiltti pojalleni, Normanille.
Älä rökitä häntä liikaa."
En olisi koskaan tehnyt sitä.
Jos olet kilpailijani, en pidä sinusta.
Yritän nolata sinut, ennen kuin sinä nolaat minut.
Kentällä se on yksi asia. Kentän ulkopuolella toinen.
Rajojen välissä kilpaillaan.
Luulin, että Russell käytti älyään Wiltin kanssa taitavasti -
siihen pisteeseen asti, että söi hänen kanssaan illallista ennen peliä -
vain pehmittääkseen tämän.
Joten kun hänen kätensä ovat korirenkaan yllä,
Wilt ei murra hänen käsivarttaan, vaan tekee layupin.
Näissä pienissä asioissa näkyi Bill Russellin nerous.
Minulla on läheisiä ystäviä, jotka sanoivat usein:
"Wilt, mene ja murra Bill Russellin käsi.
Älä ole niin kiltti heille. Voit tuhota heidät."
Heidän suhteensa perustui kunnioitukseen.
He pelasivat aina kovaa toisiaan vastaan.
He olivat ystäviä, mutta kilpailijoita.
Sitä kilpailee korkeimmalla tasolla huolimatta vastustajasta.
Pidän kaikkea urheilua sekoituksena taidetta ja sotaa.
On mahdollista muuttaa taiteen ja sodan yhdistelmä -
missä tahansa urheilussa muuttamalla sen pyhiä sääntöjä.
Kuvitellaan, että toisessa ajassa, toisessa maailmassa,
NBA:n komissaari -
poistaisi koripallosta kaiken väkivallan ja palkitsisi taiteellisuuden,
perustaisi tuomariston antamaan pisteitä -
perustuen tehtyjen korien kauneuteen.
Kaikkia koripallon kauniita suorituksia pitäisi arvostaa niiden itsensä vuoksi.
Sen seurauksena pelaajia motivoisi vain heidän rakkautensa taiteeseen.
Kun kaikki sotaisat elementit poistettiin,
urheilusta tuli pian tanssimuoto.
Enemmän balettia kuin rähinää.
Kun näemme Julius "Dr. J" Irvingin lentävän ilmojen halki,
selkä kaarella, käsivarret venytettynä,
sanoisimme sitä kauniiksi suoritukseksi samalla tavalla kuin maalaus on kaunis.
Tyyli herättää ihmetystä, ja liikkeellä on sanottavaa.
Vuonna 1964 Russell tervehti Chamberlainia heidän ensimmäisissä finaaleissaan -
lähes täydellisellä taiteen ja sodan tasapainossa.
Hän sytytti Celticsin, kun he tarvitsivat energiaa,
ja opasti heitä, kun tarvittiin ryhtiä.
Celtics meni sarjassa 3-1 johtoon,
ja viidennen pelin viime sekunneilla -
Russell teki jotain, mikä lopetti kauden.
Iso Bill Russell survoo levypallon sisään 10 sekuntia jäljellä. Se ratkaisee pelin.
Bostonin fanit kantavat valmentaja Red Auerbachin kentältä.
Voitto osoitti, että Bill voisi johtaa mestaruusjoukkuetta ilman Cousya.
Celticsille se oli kuudes perättäinen finaalivoitto.
Seitsemäs sen jälkeen, kun Bill Russell saapui,
ja Billin ensimmäinen ilman Cousya.
Mestarijoukkuetta ohjasi heidän elämääkin suurempi valmentajansa.
Redin joukkue on suunniteltu toimimaan täydellisessä harmoniassa.
Kun Cousy lähti, aloitusviisikkoon kuuluivat K.C. Jones, Bill Russell,
Tom Heinsohn, Satch Sanders ja Sam Jones.
Mutta ennen peliä St. Louisia vastaan joulukuussa 1964 -
Heinsohnilla oli jalkavamma.
Red Auerbach olisi voinut laittaa peliin kuudennen miehen, John Havlicekin.
Sen sijaan hän kääntyi kokeneemman Willie Naullsin puoleen.
Eli Bill Russell sentterinä,
Tom Sanders toisena hyökkääjänä -
ja Willie Naulls toisena,
ja Sam ja K.C. Jones.
Celticsin viisi afroamerikkalaista aloituksessa oli voimakas signaali.
Se oli rutiinia meille.
Meitä kiinnosti vain voittaminen.
"Tämä on paras joukkueemme tänään. Peluutamme näitä miehiä."
Viisi mustaa miestä yhtä aikaa kentällä? Niinkö? Me emme huomanneet.
Hän halusi voittaa, ja parhaiden pelaajien kanssa voittaa.
Auerbach teki sen, mitä hänen piti, ei sitä, mihin häntä painostettiin,
eikä hän yrittänyt tulla kuuluisaksi.
Mutta kirjoittajat halusivat kommentin. Olimme juuri tehneet historiaa.
Historia, kuten Red olisi sanonut, voi painua hiiteen.
Celtics rikkoi kiistattomasti perinteitä kokonaan mustalla aloituskokoonpanolla.
Mutta Bill vaati, että se sovitetaan historialliseen asiayhteyteensä.
Ennen painotettiin paljon ensimmäistä mustaa, joka teki sitä tai tätä.
Ei ole tärkeää, kuka oli ensimmäinen ja viimeinen.
Tärkeintä on, kuinka monta. Loppu on tokenismia.
En pidä mitään tekemääni yhteiskuntaa edistävänä.
Pidän ammattikoripalloa ajankuluna,
maailman pinnallisimpana asiana.
Olen tietysti käytännöllinen.
Mistä muualta kuin koripallosta saisin tällaista palkkaa?
Mies tekee sen, mitä pitää.
Mutta haluan että panokseni -
lapsilleni ja mustille lapsille ympäri maailmaa -
on parantaa elämää,
jotta heidän tavoitteensa toteutuvat, kun he kohtaavat maailman.
Antaa heille tilaisuus tehdä sitä, mitä he osaavat parhaiten.
Tavoitteenani voisi olla antaa lapsilleni miljoona dollaria.
Jos vain antaisin rahat, en antaisi heille mitään.
Joillekin nuorille faneille -
Russell joukkuetovereineen oli enemmän kuin inspiraatio.
He loivat upean yhteistyömallin.
Olin valkoisella alueella.
Valkoinen, eroteltu, kuten koko Boston,
ja täynnä rasismia.
Pienet valkoiset pojat juoksivat koripallokentällä -
5-, 6-, ja 7-vuotiaina yrittäen heittää pallon koriin -
sanoen: "Olen K.C. Jones."
"Olen Sam Jones."
"Olen Bill Russell."
Kun Celtics tuli kaupunkiin, tupa oli aina täynnä,
koska he halusivat nähdä paitsi Russellin, myös mahtavan joukkueen.
Celtics päätti kauden 1964-65 -
liigan parhaana joukkueena 62 voitolla ja 18 tappiolla.
Pudotuspeleissä Celtics kohtasi Philadelphia 76ersin,
joka lisäsi tutut kasvot.
Wiltin edellinen joukkue, Warriors, hoiti hänen palkkavaatimuksensa -
ja häviävän tilanteensa siirtämällä tämän.
Takaisin kotonaan, Chamberlain teki Sixersistä haastajan.
Molemmat joukkueet voittivat,
kun he kohtasivat vihamielisiä faneja toistensa kotikaupungeissa.
Chamberlain lyö mielikuvituskohdetta.
15.4.1965
Pelasimme idän mestaruudesta. Se oli seitsemäs ja viimeinen peli.
Meillä oli hyviä ajanjaksoja koko pelin ajan,
ja joka kerta Chamberlain, Greer ja muut saivat pelin takaisin tiukaksi.
Emme voineet karistaa heitä.
Celtics johtaa 7 pisteellä, kun peliä on jäljellä 1.45 minuuttia.
Jälleen kerran Philly taisteli takaisin, ja vain muutama sekunti jäljellä,
Boston näytti selviävän ja pääsevän NBA-finaaleihin.
Chamberlain kääntyy ja donkkaa. Viisi sekuntia jäljellä.
Heittäisimme pallon sisään, ja peli olisi ohi.
En luottanut kenenkään muuhun sisäänheitossa.
Halusin tehdä sen, koska syöttäisin hyvän syötön.
Meillä oli mahdollisuus sinetöidä peli, ja Russell heittää sisään.
Hän oli tietämättään vaijerin alla,
joka oli liitetty parvekkeeseen. Se vakautti korin.
Nyt Russell on...
Hän menettää pallon tuen kautta!
Russell menetti pallon tuen kautta! Boston johtaa vain yhdellä pisteellä.
Philadelphia saa pallon, kun viisi sekuntia on jäljellä.
Boston johtaa vain pisteellä.
Kuulin sen auton radiosta.
Ja olin liian nuori ajamaan,
mutta kenenkään, jolla oli autoradio päällä,
ei olisi pitänyt olla liikenteessä.
110-109. Jännitys on käsinkosketeltava.
Pidimme palaverin. Sanoin: "Kaverit, meidän pitää tehdä jotain.
Teidän pitää pelastaa minut." Olin järkyttynyt. Minua nolotti.
Russell sanoi: "Ottaako joku nämä vuohensarvet päästäni pois?
Koska minulla on nyt sarvet."
En usko, että joukkuetoverini olivat kuulleet minun sanoneen moista ennen.
"Mokasin. Päästäkää minut pälkähästä."
Muut olisivat sanoneet tekosyitä, Russell ei.
Se osoitti nöyryyttä ja uskoa hänen joukkuetovereihinsa.
Tämä on huono tilanne. Peli on tästä kiinni.
Viisi sekuntia. Philadelphialla on pallo Celticsin korin alla.
Greer heittää pallon sisään.
Kaikki mestaruudet, itäisen konferenssin voitot,
sijoitus runkosarjassa ja muu riippui viimeisestä sekunnista.
Kun tuomari antaa pallon, on viisi sekuntia aikaa laittaa pallo peliin.
Alan laskea itsekseni 1 sekunti,
kaksi sekuntia,
kolme sekuntia.
Pääsin "neljään sekuntiin", eikä mitään ollut tapahtunut.
Silloin pystyin pienen hetken ajan -
vilkaisemaan.
Näin pallon ilmassa.
Greer syöttää pallon peliin.
Hän syöttää takarajalta, ja Havlicek riistää!
Sam Jonesille. Havlicek riisti pallon!
Peli on ohi!
Yleisö syöksyy juhlimaan Johnny Havlicekia.
Peli on ohi!
Johnny Havlicek riisti pallon!
Johnny Most huutaa: "Havlicek riisti pallon" -
radioon siten, että se meni suoraan sisimpään.
Bill Russell haluaa siepata Havlicekin. Hän halaa tätä.
Hän puristaa John Havlicekia.
Havlicek pelasti pelin,
uskokaa se!
Johnny Havlicek pelasti pelin.
Sanoin Havlicekille, että tein hänestä kuuluisan.
"Havlicek riisti pallon!"
Sanoin: "Jos en olisi hölmöillyt, kukaan ei olisi kuullut sinusta."
Lyötyään vihdoin 76ersin -
Celtics siirtyi monivuotisiin kilpailijoihinsa, Los Angelesiin.
Boston voitti Lakersin nopeasti ja voitti mestaruuden viidessä pelissä.
VIERAAT 96 - KOTIJOUKKUE 129
Se oli heidän kahdeksas mestaruutensa Russellin tulon jälkeen.
CELTICS "KUNINGAS" TAAS
BOSTON VYÖRYY KAHDEKSANTEEN MESTARUUTEEN YHDEKSÄSSÄ VUODESSA
Yleisölle ainoa kilpailu, jolla oli väliä,
käytiin Bill Russellin ja Wilt Chamberlainin välillä.
Bill oli avoin ja johdonmukainen -
toiveissaan koskien mustia lapsia ja yhteisöjä.
Wiltille pelin hallitseminen perustui radikaaleihin vaatimuksiin -
lahjakkuuteen perustuvasta korvauksesta.
Tienaamme täällä rahaa.
Pelaamme peliä, jota rakastamme,
mutta tärkeintä on, kuinka paljon voi ansaita.
Bill Russell oli mukana kansalaisoikeusliikkeessä -
ja rohkaisi ihmisiä muuttamaan asioita.
Wilt eli hyvin,
mutta hän ei välittänyt mistään muusta -
kuin omasta mukavuudestaan ja elämästään.
Wiltillä oli kilpahevonen ja Rolls-Royce.
Hän eli todella hyvin.
Hän sai hyvää palkkaa.
"Jos hänelle löytyy rahaa, sitä pitää riittää minullekin."
Kuulin radiosta,
että Wilt oli juuri allekirjoittanut 100 000 dollarin sopimuksen.
Se ei ollut vain huhu.
Chamberlain oli tehnyt kolmen vuoden sopimuksen 76ersiin -
ennätyksellisellä 100 000 dollarin vuosipalkalla,
joka vastaa miljoonaa dollaria tänä päivänä.
Kun kuulimme tämän, puhuin Red Auerbachille.
Puhuimme seuraavasta sopimuksestani.
Sanoin: "Nyt riitti. Tiedän, mitä haluan." Hän kysyi: "Mitä?"
Sanoin, että haluan 100 001 dollaria.
RUSSELL SAA WILTIN PALKKAA
Hän meni valkoiseksi. Siis valkoisemmaksi, anteeksi.
Se oli pikkumaista hienolla tavalla.
Jos se on yksi dollari, olen parempi kuin hän.
Se näyttää kilpailijan hänessä.
Se on hän. Se on hän, hänen ytimessään.
Etkö vitsaillut ylimääräisestä dollarista? -Kaikki vähä auttaa.
Maksamme sinulle dollarin show'sta.
Onko totuutta huhussa, että pyydät tähtitieteellisiä summia?
Tähtitieteellinen kuulostaa korkealta.
Hän tekee 20 pistettä pick and rolleista ja nopeista hyökkäyksistä.
Hän voi blokata viisi heittoa ja ottaa 20 levypalloa.
Hän ei ole 100 000 dollarin mies, vaan 500 miljoonan pelaaja nykyisin.
Sanoin olleeni arvokkain pelaaja, joten minun pitäisi saada eniten palkkaa.
Soitin isälleni -
ja sanoin: "Et usko tätä. Sain sopimuksen. Sinun ei tarvitse enää tehdä töitä."
Hän sanoi: "En voi lopettaa töiden tekoa."
Kysyin: "Miksi et?"
Hän sanoi työskennelleensä valimolla 25 vuotta.
Sanoin: "Se on hyvä syy lopettaa."
Hän sanoi: "Ei."
Hän sanoi: "Kuule. Olen antanut näille ihmisille -
25 elämäni parhaista vuosista.
Nyt annan heille pari huonoa."
Mahtavaa.
Kun Russell taisteli yhden miehen kamppailuaan Chamberlainia vastaan,
hän otti terävämmän kannan mustien taloudellista kohtelua kohtaan USA:ssa.
On muitakin vastauksia löydettävänä.
VALKOIHOISTEN VALTAA
Aion järjestää konferenssin Valkoisessa talossa.
Tutkijat, asiantuntijat ja merkittävät mustat johtajat -
molempien rotujen puolesta varmistavat nämä oikeudet.
Sen tarkoitus on auttaa amerikkalaista mustaa -
saamaan oikeudet,
jotka pitkän epäoikeudenmukaisuuden jälkeen -
hän vihdoin saa.
Bill Russell oli yksi 2 400 kutsutusta edustajasta.
Mukana oli viihdyttäjiä, yritysjohtajia ja merkittäviä aktivisteja.
Mutta lopulta hän koki, että kokous tuotti vain tyhjiä lupauksia.
Russell uskoi, että muutos riippuu taloudellisista mahdollisuuksista.
Mitä hyötyä on koulutuksesta ilman työpaikkoja?
Nyt vallitsee johtajuuden puute suotuisan ilmapiirin luomisessa -
murtamaan taloudelliset esteet, joita mustat kohtaavat -
tullessaan osaksi Amerikan talouden valtavirtaa.
Tämän maan veri -
virtaa kaupan ja teollisuuden suonissa.
Jos suuryritysten resurssit pyydetään mukaan -
maan presidentin toimesta yhteistyötä varten,
nopeutamme suuresti tavoitteidemme saavuttamista.
Bostonissa sinä keväänä -
koulujen erottelun lopettamisesta johtuva meteli paheni. Russell liittyi taisteluun.
Kolmen vuoden ajan kaupungin koulukomitea oli jarruttanut asiaa,
ja niin myös sen kiistanalainen entinen puheenjohtaja, Louise Day Hicks.
...väitti, että rodullisesti epätasapainoinen koulu -
ei ole koulutuksellisesti haitallinen.
No...
Valvoja Ohrenbergerilla ja teillä ei ole lapsia -
rotuerottelussa koulussa, joten ette tiedä, miten se vaikuttaa lapsiimme.
Eräänä päivänä hän piti valmistujaispuheen -
Roxburyn yläasteella.
Kun saarnaaja ja aktivistikomitea -
nostivat metelin, hän pidätytti hänet.
Sillä välin lapsilla ei ollut valmistujaisia,
joten järjestimme heille erikoisseremonian paikallisessa kirkossa,
ja pidin aloituspuheen.
Kysyn itseltäni: "Missä ovat muut muutosta haluavat äänet?"
Ja kaikkialla Yhdysvalloissa on pieniä tulipaloja,
ja täällä Roxburyssa on tulipalo,
eikä kukaan kuuntele. Kukaan ei kuuntele.
Ihmiset eivät tajua,
että tulipalo, joka syö Roxburyn, syö myös Bostonin.
Tuli leviää.
Minulle Boston oli rasismin kirpputori joka suhteessa, vanhassa ja uudessa.
Kaupungissa oli korruptoituneita rasisteja kaupungintalossa,
tiiliskiviä heitteleviä, "palatkaa Afrikkaan" -rasisteja,
ja yliopiston alueella tärkeileviä, radikaaleja rasisteja.
Siitä huolimatta kaikki Bostonissa puhuivat tohtori Kingin puolesta.
Se oli mysteeri.
Ehkä tri Kingin unelma rakkauteen perustuvasta värisokeasta yhteiskunnasta -
tulkittiin Bostonissa väärin.
Heille "värisokea" tarkoitti sitä, että mustat olisivat näkymättömiä -
mikä sopisi heille, eikä juuri poikkeaisi todellisuudesta.
Bill Russell kertoo, mitä tapahtuu, ja että ihmisten pitää tietää.
Miksi me marssimme? Miksi protestoimme? Mitä se saa aikaan?
Ihmiset pelkäsivät puhua.
Hän tunsi fooruminsa.
Hän tiesi, kuinka voimakas hänen äänensä oli.
Avaamalla ovia, avaamalla teitä nuoremmalle sukupolvelle.
Kun toimimme ja puhumme, ihmiset kuuntelevat.
Iso, korkean profiilin urheilija, minulle oli foorumi,
jos päätin sitä käyttää.
Russell ei koskaan epäröinyt ilmaista mielipiteitään,
mutta monet koripallofanit halusivat, että hän olisi hiljaa ja pelaisi.
En halunnut juuri olla tekemisissä ihmisten kanssa urani aikana -
Celticsin ulkopuolella.
Pelasin Celticsille, en Bostonille.
Joten luulen, että hän oli vaikea tapaus monille valkoisille,
jotka odottivat sinun polvistuvan, koska olit siellä.
Bill Russell ei polvistunut.
Readingissa häntä ja hänen perhettään kohdeltiin usein ei-toivottuina.
En usko, että kukaan tiesi, mitä vanhemmilleni tapahtui kulissien takana.
Kun Russellit palasivat kotiin viikonloppumatkalta,
he huomasivat vandaalien murtautuneen taloon ja ryöstäneen sen.
He tulivat kotiin, ja paikka oli tuhottu.
On selvää, että joku vastusti sitä,
ei vain hänen asumistaan naapurustossa, vaan myös häntä itseään.
Kirjoittivat kaikenlaista seinälle.
Rasistisia herjauksia ja uhkauksia.
Kun palasimme kotiin lomamme jälkeen, löysimme sen tuhottuna.
"Neekeri" maalattiin seinälle ulosteella,
biljardipöytä oli revitty ja sen päälle kaadettu olutta.
Ihmiset murskasivat hänen pokaalinsa ja ulostivat vanhempieni sänkyyn.
Olin järkyttynyt. En tiennyt, miten rasistinen kaupunki oli.
Oli sydäntäsärkevää, että Bill ja hänen perheensä joutuivat kokemaan sen.
Paikallinen poliisi ei pystynyt löytämään epäiltyjä.
Väitettiin, että "ylimielinen asenteeni" saattoi vaikuttaa kotiini tunkeutumiseen.
Russell oli mies, joka oli jo valmiiksi vihainen -
koko ajan siitä, miten mustia kohdeltiin.
Hän ei koskaan puhunut niistä asioista julkisesti.
Se palaa siihen, että "hän on väärinymmärretty".
Hän olisi voinut sanoa lehdistötilaisuudessa:
"Eläimet murtautuvat kotiini,
ja siksi te luulette, että minulla on huono asenne.
Bill määriteltiin vihaiseksi mustaksi mieheksi,
koska hän ei antanut ihmisten unohtaa elämän todellista laitaa Amerikassa.
Ihmisten on myönnettävä totuus ennen kuin voimme jatkaa.
Joka kerta, kun hänellä oli tilaisuus pelata,
hän pystyi ottamaan kaiken sen, keskittymään ja laittamaan sen peliin.
En ollut koskaan tavannut ketään, jolla oli moinen asenne ja kyky keskittyä.
Etsi aina etua. Opin sen Auerbachilta.
Tee kaikki voitavasi parantaaksesi mahdollisuuksiasi,
älyllisesti, henkisesti ja fyysisesti.
Puhuin vähän roskaa.
Useimmat puhuvat roskaa vain puhuakseen roskaa.
Bill Russell ei ollut sellainen tyyppi.
Bill teki sen niin,
että se vaikutti peliin suoranaisesti.
Hän sanoo jotain,
koska tietää, että se harmittaa.
Ja se auttoi Celticsiä voittamaan.
Osa vastuustani -
oli suunnata ylimääräinen osa vastustajan hyökkäyksestä itseäni vastaan.
Joskus puhuin keskiympyrässä.
"No niin, jätkät", sanoin toiselle joukkueelle.
"Ei layuppeja tänään.
En vaivaudu viiden metrin heittoihin. Tänä iltana ei huvita,
mutta en salli layuppeja."
Tai sitten nojaisin eteenpäin ja sanoin: "Jos teet layupin,
tuo suolaa ja pippuria, koska syöt koripalloja."
En tietenkään sanonut mitään Oscar Robertsonille tai Jerry Westille.
Joillekin tyypeille ei vain tee sitä.
Bill ei puhunut roskaa minua vastaan,
kun hän ajoi korille -
layuppiin, koska se saattoi kostautua.
Kun olin tulokas,
Russell oli täällä, ja Satch sekä minä täällä.
Ja Russell katsoo Satchia -
ja sitten minua.
Sitten hän katsoo Satchia ja sanoi...
Pystytkö puolustamaan tuota paskiaista?
Se järkytti Bradleyä.
Häntä ei ollut ennen haukuttu siten.
Se ajatus sai minut ajattelemaan: "Mitä hän tarkoitti?
Mistä tässä on kyse?"
Älykäs henkilö, joka puhuu roskaa, on pahin.
He ajattelevat sinua eikä peliä.
Russ piti pientä peliä pelin sisällä.
Hän blokkasi tahallaan pari jo laskevaa heittoa jokaisessa pelissä.
Korit toki hyväksyttiin,
mutta se lähetti viestin pelaajille.
"Katsokaa, miten melkein blokkasin sinut."
Hän oli mestari.
Baylorille, joka ajaa korille. Hän tekee layupin. Russell blokkaa sen.
Russell läimäsi sen pois. Mikä suoritus Bill Russellilta!
Russell oli ylimielinen pelottelija.
Kentän ulkopuolella hän pelotti ihmisiä.
Hän vain seisoi noin ja tuijotti heitä.
Hän ei sanonut mitään.
Hän oli mielenkiintoinen urheilijan ja ajattelijan sekoitus.
Hän pystyi valitsemaan tietyn tilanteen ja visualisoimaan sen -
yhä uudelleen, ennen kuin hän kokeili sitä.
Hän opiskeli peliä todella ahkerasti.
Ajatus siitä, että voi laskea pelaajan tulokulman,
tuntea heidän kykynsä ja tottumuksensa -
ja nähdä myös loput kentästä -
tietäen: "Jos teen tämän, liikeradan kulma vie sen tuonne."
Hän on matemaatikko.
Billin mestarillisuuteen kentällä oli aina liittynyt matematiikkaa.
USF:n yliopistolla,
yhdessä Celtics-tiimikaverinsa K.C. Jonesin kanssa,
Bill suunnitteli eri tapoja ajatella kulmien ja yhtälöiden roolia koripallossa.
Päätimme, että koripallo on geometrian,
viivojen, pisteiden ja etäisyyksien peli.
Olin haaveillut sooloharhautuksista, mutta hän suunnitteli strategioita.
K.C:llä oli oma koripallomielensä, ja hän opetti minut suunnittelemaan,
ja toteuttamaan asioita etenkin puolustuksessa.
Silloin lähes kaikki pelaajat ja valmentajat pitivät puolustamista -
puhtaana reaktiona.
K.C. ajatteli toisin.
Hän keksi keinoja, miten saada vastustaja -
heittämään paikasta, josta hän halusi tämän heittävän.
Hän antoi pelaajan heittää -
juuri tämän tehokkaan alueen ulkopuolelta,
ja sen sijaan, että häiritsisi pelaajaa, hän juoksi kenttää ylös -
uskoen, että minä otan levypallon ja syötän hänelle helpon korin.
Me unelmoimme kymmeniä tällaisia tilanteita -
ja syötimme yhtälöihin tietomme vastustajien heikkouksista.
Vähitellen K.C. ja minä loimme oman koripallomaailmamme.
Saimme inspiraation.
Rakettitutkijat lenkkarissa.
Hän oli aina niin kuninkaallinen.
Katson hänen kuviaan. On varsinkin yksi kuva.
Hän seisoo puolessa kentässä, molemmat kädet lanteilla -
loppuunmyydyssä Boston Gardenissa.
Ja kun katson sitä, se oli kuin -
kuningas, joka katsoi valtakuntaansa.
Vaikka Russellia pidettiinkin nerona kentällä,
fanit ja urheilukirjoittajat kritisoivat häntä -
äreäksi, syrjäänvetäytyväksi ja ylimieliseksi.
Minä olen ylimielinen. Myönnän sen.
Mutta kenen mukaan ylimielinen?
Jos valkoinen urheilija tekisi sen,
se ei olisi ylimielistä, vaan sitä kutsuttaisiin kilpailuhenkisyydeksi.
Kun olet Bill Russell,
ja asut maassa, joka hyljeksii sinua,
ja joka juhlii vain urheilullisuuttasi:
"Näin minä teen. Viekää minut kentälle.
Kentän ulkopuolella, antakaa minun elää elämääni."
Todisteena Russellin ylimielisyydestä -
mainittiin, että hän ei antanut nimikirjoituksia.
Pelaajana hän ei antanut yhtään nimikirjoitusta vuoden 1964 jälkeen.
Pidin nimikirjoituksia aina hassuina,
jopa koripalloilijana yliopistossa.
Ensin en kiinnittänyt huomiota tunteeseen.
Allekirjoitin nimeni, koska kaikki tekivät niin.
Mutta 1960-luvun alussa -
huomasin, että 50 tai 60 nimikirjoituksen jälkeen -
tunsin oloni oudoksi kaksi tai kolme päivää.
Yleisö ja media olivat järkyttyneitä.
Ja ottivat sen henkilökohtaisesti, ettei halunnut jakaa omaa tilaansa -
antamalla nimikirjoituksia.
Ei voi antaa fanien omistaa itseäsi tai sanella, mitä tekee.
En ymmärrä, miten arvokas nimi paperilla on.
Mitä arvoa nimikirjoituksellani voi olla, ja miksi minun pitäisi antaa se?
Tienaan rahani pelikentällä, piste.
Olen julkista omaisuutta, kun pelaan.
Olen yksityistä omaisuutta, kun en pelaa.
Annan nimikirjoituksen, jos haluan,
mutta kukaan ei ole pakottanut minua tekemään mitään.
Minut joko hyväksytään Bill Russellina, miehenä, tai ei.
Nimikirjoituksellani ei ole väliä.
Ja se, että olen koripalloilija, on vain vahinko.
Pidän siitä, että hän oli oma miehensä.
Hän päätti vain pelata peliä -
ja olla vuorovaikutuksessa joukkuetovereidensa kanssa.
Hän hallitsi aina tilannetta. Niin haluan sanoa.
Hän mieluummin keskusteli syvällisesti -
tai kätteli herrasmiehen tai naisen kättä. Ei siinä mitään.
Jos tietää, ettei hän anna nimmareita, älä kysy.
Hänellä oli vakaumuksia, joita hän ei muuttanut. Pidän siitä hänessä.
Hän ei antanut nimikirjoitusta USA:n presidentille.
Pyysin hänen nimikirjoitustaan, ja mitäkö hän sanoi?
Ei.
Nauroin, että se oli hauskaa.
"Tässä. Allekirjoita tämä." Hän kieltäytyi taas ja tarkoitti sitä.
Yritin saada kaikki pelaajat, joiden kanssa olin pelannut -
allekirjoittamaan kuvansa,
jotta saisin ne muistoksi,
ja Russell kieltäytyi.
Hän sanoi:
"Vietämme paljon aikaa yhdessä. Käymme yhdessä ulkona.
Tiedät etten anna nimikirjoituksia."
Sanoin, että tapan hänet. "Et voi olla tosissasi."
Nämä ovat kaksi Bill Russellin kirjaa, joissa ei ole nimikirjoitusta.
Pidän niitä H. Rap Brownin and James Baldwinin välissä.
En haluaisi toisin. Bill Russell henkilökohtaisesti -
ei antanut niihin nimikirjoitusta.
Näin hänet kolme vuotta sitten, kun hän oli kaupungissa.
Hän sanoi: "Satch, mitä on tekeillä?" Aloimme puhua.
Hän sanoi: "En vieläkään aio antaa nimikirjoitusta!"
Luulen, että monin tavoin isäni oli aikaansa edellä.
Jos katsomme julkkispakkomielteistä kulttuuriamme,
voi tunnistaa kuuluisan ihmisen karikot ja vaarat.
Häntä kritisoitiin siitä, ettei hän ollut yhteistyöhalukas tai avoimempi,
eikä hän, toisin kuin muut tähdet, tarvinnut sitä.
Hän oli aina anteeksi pyytelemättä oma itsensä,
ja jos et kunnioita sitä, sinussa on jotain vialla.
Vuosina 1963-1965 hohto oli sammunut koripallosta.
Pidin sitä lasten leikkinä ja sanoin niin julkisesti.
Miten voin pelata koripalloa aikuisena, kuten pelasin sitä lapsena,
kun on paljon tärkeämpiäkin asioita?
Halusin auttaa muuttamaan maailmaa ja etsin keinoa onnistua siinä.
Musta vallankumous alkoi, ja monet muut vuorovedet kääntyivät.
Olet musta mies, joka pelaa tätä peliä.
Se on ensiksikin täynnä rasismia. Et pääse kaikkialle.
Ja mustat saavat lokaa niskaan. Heitä hakataan, heitä vastaan hyökätään,
ja sinä pelaat koripalloa Boston Celticsissä.
Taaksepäin katsottuna, sitä varmaan tuntee selviytyjän katumusta.
"Miksi pelaan näille valkoihoisille, heidän kannustaessa minua,
mutta he eivät halua minun asuvan heidän naapurustossaan?"
Kun katsoo televisiota, näkee pahoinpitelyä -
ja kuitenkin omaa sydämen ja tietoisuuden.
Se tuntuu varmaan kamalalta. "Se, mitä teen, ei riitä."
Tässä maassa on kaksi yhteiskuntaa,
ja minun on tunnistettava se.
Nähtävä elämän sellaisena kuin se on eikä tulla hulluksi.
Hän antoi haastatteluja Sports Illustrated ja Saturday Evening Post -lehdille,
jotka puhuvat hänen pettymyksestään Amerikan osalta.
Hän kyseenalaisti Martin Luther Kingin väkivallattomuuden strategian.
Hän puolusti Malcolm X:ää ja Nation of Islamia,
joka oli kuin pannaan julistus suurimmalle osalla valkoisia.
Hän sanoi, että rodullinen valaistuminen ei kuulu urheiluun.
Urheilu heijastaa amerikkalaisen yhteiskunnan rasistisia kaavoja.
Mitä tapahtuu, kun on niin itsetietoinen siitä, mitä tekee?
Mitä se saa aikaa sen tekemisen nautinnolle?
Kun Bill Russell kamppaili -
roolinsa ja vastuunsa kanssa mustana urheilijana,
hänen joukkueensa oli kohtaamassa käännekohdan.
Valmentaja Red Auerbach päätti, että on aika lopettaa.
Kausi 65-66 olisi hänen viimeisensä valmentajana.
En halunnut aloittaa kautta siten,
että jos voitamme, jään eläkkeelle.
He sanoisivat, että lopetan voittajana. Sanoin, että lopetan joka tapauksessa.
Tärkeintä oli, kuka ottaisi Redin paikan.
Redin ensimmäinen valinta oli joukkueen kapteeni ja tähti, Bill Russell.
Miten paremmin motivoida Bill Russellia, pelaajaa -
kuin Bill Russell, valmentaja?
Olin ensimmäinen, jota hän kysyi, ja sanoin etten halua paikkaa.
Jos ei Bill, kuka sitten? Päätöstä olisi odotettava.
Sillä välin kausi oli pelattava loppuun,
ja Redin eläkkeelle jäämisen myötä kannustin voittaa lisääntyi.
Halusimme varmistaa, että kun Red jäi eläkkeelle,
voittaisimme mestaruuden viimeisellä kaudella.
Tunsimme, että hänen valmentajan uransa määrittelisi se, miten hän sen lopetti.
Redin mestaruushyvästit riippuivat pudotuspeleistä.
Voitettuaan Philadelphian toisena vuonna peräkkäin -
ja ansaittuaan itäisen divisioonan mestaruuden...
Boston voitti Philadelphian 121-117.
...Celtics kohtasi Lakersin viidettä kertaa.
Ja kuten usein kävi, sarja meni viime sekunneille -
ratkaisevassa seitsemännessä pelissä Celticsin johtaessa neljällä pisteellä.
Kuusi sekuntia jäljellä, ja Lakersilla on mahdollisuus.
Pallo Ellisille. Nopea hyppyheitto, Ellis, ja sisään!
Neljä sekuntia jäljellä, ja johto on kaksi pistettä.
K.C., jolla on pallo, ympäröidään. Yksi sekunti.
Se on siinä. Peli on ohi!
Havlicek sai syötön, ja hänen ympärillään tungeksitaan.
Kaikki on ohi.
Boston Celtics -
löi Los Angeles Lakersin 95-93.
Ja yleisö on rynnännyt lattialle.
Red ja minä halusimme sen pelin, jotta hän voisi lähteä voittajana.
AUERBACH LÄHTEE HIHITELLEN
Red aikoi jäädä Celticsiin managerina,
joten hänen piti nimetä seuraajansa.
Hän tiesi Russellin tarvitsevan valmentajan, joka inspiroi häntä -
ja pitää hänet kiinnostuneena pelistä.
Kuka olisi parempi kuin nykyinen tai entinen Celtics-pelaaja?
Teimme molemmat listan, ja ensimmäinen valintani oli Frank Ramsey.
Frank oli eläkkeellä Kentuckyssa eikä voinut lähteä.
Kävimme muutaman muun tyypin luona,
eikä kukaan heistä käynyt meille molemmille.
Hän sanoi: "Minun on palkattava joku."
Hän sanoi: "Katson organisaation ulkopuolelta."
Epätoivoisena, Red soitti Alex Hannumille, San Franciscon Warriorsin valmentajalle,
entisen St. Louis Hawksin pelaajavalmentajalle,
josta tämän vanha kilpailija Russell ei pitänyt.
Sanoin: "Jos palkkaat hänet, jään eläkkeelle kanssasi."
Kysyin Russellilta, kuka valmentaisi, kun Red lopettaa.
Hän sanoi: "Alex Hannum,
yksi Russellin pahimmista vihollisista."
Sanoin: "Et voi pelata Alex Hannumille. Sinä halveksit häntä."
Sanoin: "Kuuntele, sinä valmennat joukkuetta."
"Haluatko valmentaa sitä?" "Kyllä." "Kerro siis Redille, että valmennat."
Noin 25 minuuttia myöhemmin -
istuin hotellihuoneessani,
ja puhelin soi.
Se oli Red Auerbach, ja hän sanoi: "McSweeny, senkin paskiainen."
Kysyin: "Red, mitä tapahtui?"
Hän löi luurin korvaan.
Parin minuutin päästä ovelle koputettiin. Russell sanoi olevansa valmentaja.
Luulin olevani... Halasin ja suutelin häntä -
ja nykäisin häntä parrasta.
"Se on maailman upein asia."
ENSIMMÄINEN MUSTA AMMATTIMENTORI
Heillä oli Cousy ja Auerbach, mutta ei maailmanmestaruutta -
ennen Bill Russellia, ja nyt hän on pelaajavalmentaja.
Mietin, että jos voisin yrittää valmentamista,
se piristäisi suhdettani peliin.
Hänen olisi pitänyt saada se, sen perusteella,
mitä hän oli tehnyt.
Tässä on Celticsin uusi valmentaja. Parasta sinulle.
Kiitos.
Haluatko olla Red Auerbachin kopio vai oma itsesi valmentajana?
Kukaan ei voi olla Red Auerbachin kopio.
Minun on tehtävä se omalla tavallani. Minäkin olen jääräpäinen.
Siinä seuraan Rediä. Minusta tulee jääräpäinen kuin hän.
Celticsin vuotuisella kauden lopetusillallisella -
Russell ilmoitti, että hänen roolinsa on ehkä muuttunut,
mutta hänen tunteensa ja odotuksensa ovat yhä samat.
Odotan paljon joukkueelta ensi kaudella.
En ole koskaan ollut joukkueessa, jolla on enemmän sydäntä.
En ole monille läheinen, mutta saitte minut rakastamaan teitä.
Kohtelitte minua mukavammin kuin minua on kohdeltu koskaan.
Olette perhettäni.
Celtics on enemmän kuin nimi tai joukkue.
Se on elämäntapa.
Ilmoitus oli tärkeä Celticsille,
kaikille urheilulajeille ja koko maalle.
Russell olisi ensimmäinen musta päävalmentaja -
Pohjois-Amerikan ammattilaisurheilujoukkueessa.
Mutta lehdistö ei tiennyt, mitä mieltä olla siitä.
"USKON PYSTYVÄNI TYÖHÖN" - RUSSELL
Pystytkö tekemään työn puolueettomasti, ilman rodullisia ennakkoluuloja?
Pystyn.
Nyt olet tietenkin ensimmäinen musta, joka on päävalmentajana suuressa joukkueessa.
Aiheuttaako se ylimääräistä painetta?
Ei lainkaan. Muut korostavat sitä enemmän kuin minä,
koska on luontevaa, että saan paikan tai minulle tarjottaisi sitä.
Russellin tulo valmentamaan Celticsiä, joka on voittanut monta titteliä -
on merkittävä tapahtuma Amerikan urheiluhistoriassa.
Muistan, kun kuulin,
että Russellista tulisi Celticsin valmentaja.
Olin todella iloinen siitä.
Ja vain viiden vuoden päästä kiintiöjärjestelmästä.
Hänestä tuli enemmän kuin vain Celticsin kasvot.
Hän tekisi toimistotöitä joukkueelle,
joka on kaikista näkyvin muulle maailmalle.
En voi kuvitella, millaista on -
olla hyvä molemmissa rooleissa, koska ne ovat niin erilaisia -
ja vaativat paljon energiaa, näkökulmaa ja ajatusta.
Hän on minua parempi mies.
Russell ja Celtics aloittivat kauden vahvasti-
voittaen 10 ensimmäisestä 12 ottelustaan.
Mutta enemmän kuin voitot tai tappiot,
yksi tapahtuma vaikutti valmentaja Bill Russelliin.
Kun Celtics pelasi harjoitusottelua Louisianassa,
Billin isä toi tämän isoisän hänen ensimmäiseen koripallopeliinsä.
Hra Charlie tuli pukuhuoneeseen vanhan miehen kanssa.
Parin minuutin kuluttua paniikki valtasi meidät molemmat.
Vanha mies itki. Luulin hänen saavan sydänkohtauksen.
Sitten näimme, ettei hänellä ollut kipua.
Hän tuijotti kuin hämmästyneenä -
nähdessään Sam Jonesin ja John Havlicekin suihkussa.
Kaksi joukkuetoveriani saippuoivat ja puhuivat -
tietämättöminä vanhan miehen tunteista.
Vanha mies katsoi meitä ja lausui hitaasti:
"En uskonut näkeväni päivää,
jolloin vesi valuisi mustan miehen päältä valkoisen miehen päälle."
Hän ravisteli päätään.
"Näen, että nuo kaksi pitävät toisistaan."
Olet asemassa, jossa otat ohjat ensimmäistä kertaa.
Pitkä voittoputki. Haluatko tehdä ennusteen?
Jos säästymme vammoilta, menemme loppuun asti.
Hän saattoi yrittää tehdä enemmän kuin oli silloin valmis tekemään.
Hän pelasi keskimäärin 45 minuuttia pelissä,
valmensi -
ja varmisti, että me teemme oikeita asioita,
että hyökkäys toimi oikein, että puolustus tiesi oikeat paikkansa.
Lyön vetoa, että kun hän ryhtyi työhön, hän ei tiennyt,
kuinka paljon enemmän se häneltä ottaisi.
Ja sattui olemaan vuosi, kun Wilt sai lopulta palaset kohdalleen -
ja hänellä oli upea joukkue.
Virallinen otteluohjelma 35 senttiä. Virallinen kokoonpano on ohjelmassa.
Wilt Chamberlain, lue kaikki virallisesta otteluohjelmasta.
Kahden vuoden aikana 76ers oli kehittynyt -
lupaavasta joukkueesta todella vahvaksi.
He olivat NBA:n parhaita runkosarjassa,
ja Wilt löysi vihdoin joukkueen, johon sitoutua.
Hylkääminen voi satuttaa.
Viimeisen kymmenen vuoden aikana Celtics on voittanut yhdeksän mestaruudesta.
Viime vuonna 76ers oli NBA:n "melkein-joukkue".
Menneisyys huutaa: "Rökittäkää Boston."
Takaisin Greerille, joka haluaa heittää. Ja sisään menee.
Nämä kaksi joukkuetta haluavat todella lyödä toisensa.
Greer vasemmalla. Hän heittää. Ohi menee.
Levypallo Chamberlainille. Hän nostaa sisään, ja häntä rikotaan.
Sixers hallitsi vuoden 1967 pudotuspelien kolmea ensimmäistä peliä.
Wilt, nyt veteraani, oli muuttanut pelaamistaan -
syöttäen enemmän ja sitoutuen joukkuepuolustukseen.
Kaunis blokki, Chamberlain! Kaunis blokki, Chamberlain!
Ensimmäisenä vuonna pelaajavalmentajana NBA:ssa -
Russell peri vahvan mutta vuotavan organisaation.
Menin Gardeniin, jossa olivat törkeät fanit ilkeine asenteineen.
Se ei ollut kilpailua. Se oli yhteenotto.
Fani liittyy käsikähmään.
Celtics onnistui voittamaan neljännen pelin Bostonissa -
vain palatakseen Phillyyn,
missä fanit vaativat Celtics-dynastian loppua.
Walker ajaa korille ja nostaa sisään. Tämä on ollut mahtava joukkue.
Greerille, jota jahdataan. Hän pistää sisään.
BOSTON ON KUOLLUT
Philadelphian fanit sanoivat: "Celtics on lopulta kuollut."
BOSTON TE KUOLETTE TÄNÄ ILTANA
Bill Russell katsoo dynastian murenevan hänen ympärillään.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi!
116-140
Wilt ja Philadelphia 76ers löivät meidät, koska he olivat parempia.
He melkein ajoivat meidät kentältä,
ja sain heti maistiaisen häviäjän oireyhtymästä.
Vaikka Celticsillä oli ennennäkemättömät -
kahdeksan peräkkäistä mestaruutta, Bostonin fanit buuasivat minua.
"Etkö pysty enää?
Tiesin, ettei se kestäisi. Te ette pysty siihen enää."
Minun piti räpäyttää silmiäni.
The Sixers voitti samana vuonna finaalit -
ja antoi Wiltille ensimmäisen mestaruuden.
Sillä välin Bostonissa katkeran tappion analyysit -
keskittyivät yhteen mieheen.
Meillä oli tapana voittaa,
ja niin kauan kuin voimme luottaa Russelliin ankkurina,
luulimme voivamme voittaa ne kaikki.
Russiin, ylpeään mieheen,
sattui pahasti,
koska emme voittaneet.
Häntä nolotti.
Hän oli hiljaa eikä halunnut puhua kaudesta.
Sellainen hän on.
Hän sanoi: "Katsotaan, mitä ensi vuonna tapahtuu."
Jos ette ole huomanneet World Series -sarjan jännitykseltä,
NBA-kausi alkaa lauantai-iltana.
Täällä Boston Gardenissa kaikki veteraanit -
palaavat Celticsiin yrittäen voittaa takaisin kruunun,
jonka Philadelphia 76ers vei heiltä.
En ole ennustanut aiemmin.
Kaikki nämä vuodet minulta kysyttiin: "Miten pärjäätte?"
Sanoin, etten tiedä. Ettei ole mitään sanottavaa.
Viime vuonna kysyttiin, miten pärjäämme.
Sanoin, että voitamme, mutta emme voittaneet.
Joten en sano enää mitään, koskaan.
Russell kohtasi kaksoisuhan toisella kaudelle valmentajana.
Yksi, todistaa että hän voi tuoda joukkueellensa taas mestaruuden -
heidän hävittyään sen Philadelphia 76ersille.
Toinen kasvoi julmasta sodasta, joka repi Amerikkaa -
ja urheilumaailmaa palasiksi.
Minulla oli voimakkaita vakaumuksia Vietnamin sodasta jo varhain.
Se vaikutti jatkolta siirtomaa-aikojen sodille,
ja mustana miehenä, joka vastusti Afrikan siirtokuntia,
olin asialle herkkä.
Itse asiassa vietnamilaiset sanoivat,
etteivät he halua länsimaalaisten johtavan maataan.
Me amerikkalaiset emme tietenkään olleet samaa mieltä.
Imperiumina halusimme määritellä sodan -
kommunismin ja demokratian väliseksi.
Vietnamin pommit räjähtävät kotona.
Ne tuhoavat unelman ja mahdollisuuden
kunnollisesta Amerikasta.
Hei, hei, LBJ, montako lasta tapoit tänään?
Helvetin kommarit johtavat maata!
Sota oli herättänyt vihaa ja katkeruutta ja polarisoinut maan.
Mitä me haluamme? -Rauhaa.
Milloin saamme sen? -Nyt heti.
Taistelun vastustajien joukossa oli -
25-vuotias raskaansarjan mestari Cassius Clay,
joka oli kääntynyt islamin uskoon ja ottanut nimen Muhammad Ali.
Alin mukaan hänen uskonnollinen ja eettinen vakaumuksensa -
esti häntä tappamasta ihmisiä, joita ei tuntenut.
En mene Vietnamiin ampumaan väkeä, jotka eivät kutsuneet minua neekeriksi,
eivät lynkannut minua, laittanut koiria perääni tai raiskannut äitiäni.
Ali oli kohtaamassa tittelinsä menetyksen,
liittovaltion syytteen,
viiden vuoden vankeustuomion,
ja 10 000 dollarin sakon.
Se, mitä Muhammad Ali teki,
saattoi lopettaa hänen uransa nyrkkeilijänä.
Häntä ei haitannut menettää miljoonia. Hän oli todella rohkea.
Hän teki meidät ylpeiksi olla mustia urheilijoita,
koska näytti tekojensa kautta,
mikä oli tärkeää.
En tunne monia urheilijoita,
jotka olisivat tehneet saman kuin hän.
Tämä vaatii valtavasti tahdonvoimaa ja rohkeutta.
Todellista uskoa.
CLEVELANDIN KOKOUS 4. KESÄKUUTA 1967
Clevelandin kokous oli mustien urheilijoiden vastaus siihen,
että Ali kieltäytyi menemästä Yhdysvaltain asevoimiin.
He halusivat osoittaa tukensa veljelleen.
Emme menneet Clevelandiin suostuttelemaan Muhammadia liittymään armeijaan.
Menimme tarjoamaan apuamme.
Mikään ei määrää, että raskaansarjan mestarin -
on kuuluttava tiettyyn uskontoon tai että hän ei saa vastustaa sotaa.
Tulimme ystävyydestä Muhammad Aliin.
Tiedän, että halusimme kuulla häneltä...
Luette lehtiä, näette televisiossa kaikenlaista.
...mitä tapahtuu.
Hän puolustautui vaikeiden kysymysten edessä,
ja vakuutti meidät siitä,
että asia on hänelle uskonnollinen.
Hän uskoo uskontoonsa,
ja että hänen kantansa perustuu täysin siihen.
Se, mitä hän on kokenut,
on varmasti tehnyt hänestä todella yksinäisen miehen.
Tämä se on kuuluisa kuva.
Todennäköisesti yksi 1900-luvun ikonisimmista kuvista.
Näemme näiden mustien miesten, näiden tähtien,
astuvan ulos roolistaan Cleveland Brownsin tähtinä,
tai Celtics-tähtinä tai Packers-tähtinä,
ja sanovan: "Ei, olemme ensin mustia miehiä."
He tunsivat vastuullisuuden ja vastuun -
käyttää foorumiaan, ääntään,
halujaan ja toiveitaan muuttaakseen tätä maata,
ja mitä tarkoittaa olla musta urheilija.
Billillä ja minulla oli yhteistä se,
että kieltäydyimme luovuttamasta yksilöllisyyttämme -
emmekä hyväksyneet ennakkoluuloja,
ja syrjintää,
ja epäreiluja käytäntöjä.
Jos on tähti -
ja jos sanoo oikeita asioita ja käyttäytyy oikein,
tienaa rahaa.
Jos alkaa aktivistiksi, on luovuttava siitä.
Bill oli erityinen henkilö.
Häneen voi luottaa,
että hän haastaisi asiat, jotka eivät ole oikein.
Bill Russell vangitsi -
Alin puheiden olemuksen, sielun ja sydämen.
Kun toimittaja kysyi Billiltä:
"Mitä Muhammad Alille tapahtuu?"
Billin vastaus oli:
"En ole huolissani Muhammad Alista.
Hän on tehnyt jotain, mihin en ole pystynyt.
Hän löysi jotain, mihin on sitoutunut ja minkä vuoksi riskeeraa elämänsä.
En ole huolissani Alista. Olen huolissani meistä muista."
Tämä on CBS:n erityisraportti.
Martin Luther King Jr,
kansalaisoikeusjohtaja ja Nobelin palkinnon saaja,
surmattiin tänään Memphisissä Tennesseessä.
Hän seisoi Lorraine-hotellin toisen kerroksen parvekkeella,
kun yksi laukaus tuli kadun toiselta puolelta.
Se ilmeisesti osui häntä kaulaan.
Tohtori Martin Luther Kingin Jr:n unelma -
ei kuollut hänen kanssaan.
Luoti ei hallitse Amerikkaa,
vaan vain vapaiden ja oikeudenmukaisten miesten äänestys.
Luulen, että kaikki joukkueet, rodusta tai uskonnosta riippumatta,
tai mistä vain,
menettivät jotain.
Ja se vaikuttaa meihin kaikkiin.
Mellakoita syntyi yli 150 amerikkalaisessa kaupungissa.
Maan historian pahimmat tuhopoltot ja ryöstelyt.
Tasavallan itsensä rakenne on nyt koetuksella.
Suru ja viha räjähti kaupungeissa ympäri maata.
Philadelphiassa Celticsin piti pelata -
itäisen divisioonan finaaleiden ensimmäinen ottelu -
76ersia vastaan seuraavana päivänä.
Emme enää seiso ja odota, kun johtajamme tapetaan.
Tiedän, että olin shokissa koko päivän.
Istuin neljä tai viisi tuntia, ennen kuin pystyin puhumaan mistään muusta.
Sitten mietin, ettei minun pitäisi pelata. Soitin Wiltille.
Jopa niinkin merkittävät ja kuuluisat urheilijat -
kuin Bill Russell ja Wilt Chamberlain -
eivät saaneet NBA:ta sanomaan: "Tämän suuren miehen kunniaksi -
pidämme tauon. Emme pelaa peliä."
Kun stadion jo täyttyi faneista,
Chamberlain vaati pukuhuoneessa äänestystä siitä, halusivatko he pelata vai eivät.
Sovimme, ettei olisi hyvä perua peliä myöhään.
Paikalla on 10 000-12 000 ihmistä, ja peruminen voisi aiheuttaa ongelmia.
Lopulta joukkueet päättivät pelata.
Fanit katsoivat tyyntä mutta huolimatonta esitystä,
jopa kahden suuren kilpailijan, Russellin ja Chamberlainin osalta.
Tunnelma oli aavemainen. Ei ollut samaa iloa ja jännitystä,
joka liittyy pudotuspeleihin.
Celtics voitti 127-118.
Neljä päivää myöhemmin King haudattiin Atlantassa.
Kingin hautajaisiin osallistui politiikan,
viihdeteollisuuden ja NBA-supertähtien kuuluisuuksia.
Pelättiin, että hänen unelmansa kuoli hänen kanssaan.
Kunnioitin todella paljon tri Kingiä.
Hän oli viimeinen puskuri.
Se mitä sanoin 10 vuotta sitten,
joka sivuutettiin "vihaisen mustan miehen puheena",
tulee ulos tänään, ja se on todella surullista.
Väkivalta ei luo mitään rakentavaa.
Tämä mies uskoi väkivallattomuuteen,
ja joku tappoi hänet.
Se on tragedia.
10. huhtikuuta, Kingin hautajaisia seuraavana päivänä,
pudotuspelejä jatkettiin Boston Gardenissa.
CELTIC VASTAAN 76ERS 1968 ITÄISEN DIVISIOONAN FINAALIT
76ers oli vastustajaansa parempi,
ja Celtics hävisi 115-106.
Philadelphia voitti myös kaksi seuraavaa peliä.
Yksikään joukkue, ei edes Celtics, ollut koskaan voittanut -
3-1 tappioasemasta ottelusarjassa.
Homma ei ollut vielä ohi.
Homma ei ole ohi ennen kuin se on ohi.
Celtics pelasi raivoisasti viidennessä pelissä -
hakaten Philadelphian 122-104.
Pelin virran suunta oli muuttunut. Celtics voitti seuraavan pelin Gardenissa.
Russellin heltymättömillä blokeilla ja vahvalla valmennuksella -
he veivät sarjan finaalin Philadelphiassa ja todistivat olevansa yhä mestareita.
Russell kutsui sitä hänen tyydyttävimmäksi voitoksi.
Celtics voitti Lakersin finaaleissa,
Russellin kymmenes mestaruus ja ensimmäinen päävalmentajana.
Bill, onnittelut hienosta pelistä ja kaudesta.
Kiitos.
Oliko valmentajana ja pelaajina toimiminen tällä kaudella vaikeampaa -
kuin aiempina kausina?
En usko.
Saako uusi musta urheilija aikaan yhteis- kunnallisia tai poliittisia muutoksia?
Mitä tein ja sanoin vuosien varrella,
on koska minulla oli valta-asema ja olin todella hyvä.
Mutta toisaalta minulla oli enemmän menetettävää -
siinä mielessä, mitä puhuttiin.
Mutta se ei tarkoittanut mitään, koska jo menetän miehisyyteni,
minulla ei ole mitään.
Urheilijat ovat pikemminkin tuotteita kuin ihmisiä.
Minua on ahdisteltu, ja olen ollut eristyssellissä -
nyt noin kolme kuukautta.
Keitä te olette? -Mustia panttereita!
Fasismin pysäyttäminen on tärkeintä, koska fasismi pysäyttää meidät kaikki.
Tunnen oloni täysin riittämättömäksi.
Koska kun olen nähnyt, mitä ihmiset kokevat,
tuntuu, että panokseni on hyvin pieni.
Russ oli uhannut jäädä eläkkeelle viimeiset kolme, neljä vuotta.
Sanoin: "Russ, et voi jäädä eläkkeelle.
Sinun pitää jatkaa pelaamista, jotta voimme voittaa mestaruuksia -
ja pitää mestaruusshekit tulossa. Emme voi voittaa ilman sinua."
15. maaliskuuta 1969 pelissä Baltimore Bullettsia vastaan -
Celtics tasoitti viime sekunneilla.
Saatuaan pallon, valmentaja Russell otti aikalisän.
Huusin: "Meillä on heistä niskaote! Tapetaan heidät! "
Yhtäkkiä aloin nauraa enkä voinut lopettaa.
Pelaajat pitivät minua hulluna. Sanoin: "Tämä on todella jotain.
Aikuinen mies juoksee puolialastomana tuhansien ihmisten edessä,
pelaa peliä ja huutaa ihmisten tappamisesta."
Katsoin joukkuetovereitani kuin olisin sanonut jotain syvällistä.
He katsoivat ilmeettömänä takaisin kuin ei olisi sanonut mitään.
Menetimme pallon ja Bulletts voitti.
Nauroin ammattikoripallovuosieni aikana, mutten koskaan pilkannut itse peliä.
Ei voi antaa, mitä peli vaatii,
jos alkaa keskittyä sen naurettaviin puoliin.
Tiesin jo, ettei urheilussa ole lopullisia voittoja.
Pelit jatkuvat aina.
Ainoa mahdollinen viimeinen voitto on se, että poistuu viimeisestä pelistä ehjänä.
Sanoin itselleni, enkä kenellekään muulle,
että pelasin viimeistä kauttani.
Se oli raaka kausi Celticsille,
joka muun liigan mielestä -
oli menettämässä etunsa.
Inspiroituneen koripallon jaksot vähenivät.
Tiesin, että joskus näin kävi, koska valmensin pelaamisen lisäksi,
mutta usein en vain pysynyt perässä.
Russell oli selvästi uransa loppupuolella.
Sam Jones ja Satch Sanders olivat myös ikääntymässä.
Kutsuimme heitä vanhuksiksi.
Kun peli alkoi, heillä oli siteet polvissa.
Ne näyttävät tulevan 40-luvulta vanhojen lenkkareiden kanssa.
Heitä kävi sääliksi.
Olen urani vaiheessa, jossa jokainen kausi on rangaistus.
Sinä vuonna Celtics sijoittui neljänneksi idässä.
Sen piti olla ohi. Kukaan ei odottanut heidän voittavan.
Huolimatta heikosta suorituksesta ja synkistä ennusteista -
Boston pääsi itäisen divisioonan semifinaaleihin -
ja kohtasi 76ersin.
Celtics löi Philadelphian ällikällä.
Nyt he kohtaisivat Knicksin divisioonan voitosta.
Tiesimme, että voisimme voittaa Philadelphian.
Tiesimme sen.
New York oli ongelma.
CELTICS VASTAAN KNICKS 1969 ITÄISEN DIVISIOONAN FINAALIT
Knicksillä oli asiat kohdallaan.
Heillä oli ahkera mutta taitava johtaja Willis Reed sentterinä,
älykäs hyökkääjä Bill Bradley, dynaaminen takamies Walt Frazier.
Kauden alussa puhuimme mestaruudesta.
Sitten olimme pukuhuoneessa -
ja sanoimme: "Hei, tästä me puhuimme. Tämän vuoksi pelaamme, joten tehdään se."
Ja luulimme voivamme voittaa.
Knicks luuli lyövänsä meidät sinä vuonna,
koska he voittivat kuusi seitsemästä ottelusta runkosarjassa.
Willis Reed oli heidän puolustuksensa selkäranka.
Hän auttoi kaikkia.
Joten aloin muuttaa hyökkäystämme jokaiseen peliin.
Kun he sopeutuivat korinaluspeliin, siirsin hyökkäystä etäämmälle.
Tekemällä niin, muutin puolustuksen rytmin.
Mutta olimme vain parempi joukkue.
He eivät halunneet kuulla sitä.
Russellin muutokset jokaiseen peliin toimivat.
Knicks hävisi.
Yhdestoista mestaruus oli näköpiirissä.
Celtics kohtaisi Lakersin NBA-finaaleissa seitsemännen kerran.
Valmentaja, saitte juuri Wilt Chamberlainin.
Montako ihmistä suututit sillä teolla?
Ei, taisin tehdä monista onnellisia.
Tein idän valmentajat onnellisiksi, koska heillä on paremmat mahdollisuudet.
Teillä on kolmoisuhka, kolmen kovan pelaajan myötä.
Mihin pystytte tällä kaudella? -Tiedän, että meidän on parempi voittaa.
Muuten saan potkut.
Olen aina halunnut pelata joukkueessa loistopelaajien, kuten Jerry Westin,
Elgin Baylorin ja muiden vankkojen Lakersin pelaajien kanssa.
Olen iloinen, että minut kaupataan.
Minut on vaihdettu joukkueeseen, jolla on mahdollisuus olla -
yksi kaikkien aikojen parhaista joukkueista.
Lakers ei ollut voittanut Celticsiä finaalissa,
mutta kun Chamberlain liittyi Westin ja Baylorin seuraan vuonna 1969,
joukkueessa oli NBA:n alkuperäinen "iso kolmikko".
Me olimme parempi joukkue, piste.
Boston ei kelvannut samaan sarjaan kanssamme.
Se joukkue takertui viimeiseen oljenkorteen.
Numero 13, Kansasista, Wilt Chamberlain!
Celtics-pelaajien sanottiin olevan vanhoja, eivätkä he voisi voittaa taas.
Tunnetko sydämessäsi, että pystytte siihen jälleen?
Kyllä.
Kyseessä on maailmanmestaruus, hyvät naiset ja herrat.
Kaikki on tästä kiinni.
Kun Russell ja Wilt taistelivat,
pelin ratkaisi Jerry West, joka teki 53 pistettä -
ja johti Lakersin ensimmäisen pelin voittoon.
Jerry West pelasi parhaan pelin, jonka olen koskaan nähnyt.
Hän oli pysäyttämätön.
Boston Globe pyysi Russellia tekemään päivittäisen raportin -
antaen hänen perspektiivinsä jokaisesta pelistä.
Kuten aina, hän oli suorapuheinen ja vilpitön.
Westin pisteet olivat tärkeä tekijä pelissä,
mutta se oli kahden pisteen peli, ja se on tappio.
E olisi merkitystä, vaikka hän tekisi 100 pistettä,
ja me voittaisimme pisteellä tai kahdella.
Voitto on tärkeintä.
Toisessa pelissä West teki 41 pistettä -
ja johti jälleen Los Angelesiin voittoon.
Lakersilla oli nyt hallitseva kahden ottelun johto -
Russellin Celticsiä vastaan.
Celtics oli pulassa.
Yksikään joukkue ei ollut hävinnyt kahta peliä ja voittanut.
Sallimme keskimäärin 119 pistettä pelissä.
Emme voi sallia niin monta pistettä joka ottelussa.
Ei ole väliä, kuka tekee pisteet.
Sarja siirtyi Bostoniin seuraavaksi kahdeksi otteluksi,
ja Celticsin piti voittaa molemmat -
saadakseen mahdollisuuden 11:sta mestaruuteen.
He voittivat kolmannen pelin.
Mutta neljännessä pelissä Lakers oli pisteen johdossa,
kun Celtics sai pallon seitsemän sekuntia jäljellä.
Sam Jones juoksi kolmen miehen screenin ympäri.
Ja heitti.
Bingo.
Sekunti oli jäljellä, mutta peli oli ohi.
Huolimatonta, mutta otan sen. Vanha mies Sam teki tärkeän korin.
Kotijoukkueen voittaessa kaikki neljä ensimmäistä peliä,
trendi jatkui, kun Lakers voitti helposti viidennen pelin Los Angelesissa.
Jotkut asiat on parempi jättää sanomatta. Joten torstai-illan ottelusta -
Lakersia vastaan en kommentoi mitään.
Billin halveksunta näkyi kotikentällä seuraavana iltana,
kun mies, joka kerran teki 100 pistettä yhdessä pelissä,
teki vain kahdeksan.
Kotikenttäetu oli hallinnut sarjaa,
ja kun Los Angeles isännöi viimeisen pelin,
Lakers pysyi suosikkina.
Miltä tuntuu taas mennä seitsemänteen peliin,
tällä kertaa toisen joukkueen kentällä?
Olemme tehneet sen ennenkin.
CELTICS-LAKERS NBA-FINAALIT SEITSEMÄS OTTELU 5. TOUKOKUUTA 1969
Boston taistelee 11 mestaruudesta 13 vuoteen.
Se on dynastia, ja Lakers yrittää päättää sen.
Seitsemäs peli Lakersin kotikentällä,
ja Lakers voittaisi viimein mestaruuden,
jota he eivät olleet saaneet Boston Celticsiä vastaan.
Jerry West tiivisti asian: "Voimme lyödä tämän joukkueen."
Ja: "En ehkä saa enää uutta tilaisuutta."
Luulimme, että meillä olisi ongelmia.
Suoraan sanoen emme olleet yhtä itsevarmoja -
kuin ennen.
Tänään on suuri ilta. Lakers saattaa voittaa.
Heistä voi tulla maailmanmestareita.
Jack Kent Cooke laittoi ilmapalloja Forumin kattoon,
ja ne irrotettaisiin Lakersin voittaessa.
Miten kukaan voi ajatella jotain niin typerää -
kuin ne ilmapallot?
Jack Kent Cooke laittoi paperin jokaiselle istumapaikalle.
Kun Lakers voittaa mestaruuden, USC:n bändi soittaa -
ja ilmapallot putoavat.
Kerroin siitä Russellille.
Sam näytti sen, ja sanoin, että on inhimillisesti mahdotonta,
että Lakers voittaa ottelun tänä iltana. Lakers ei voi voittaa meitä.
Jos joku pelleilee kanssasi,
tai puhuu äidistäsi,
tai vetää Teräsmiehen viitasta,
tai astuu maissisi päälle, heittää hiekkaa kasvoillesi,
sitä suuttuu, ja viha vie uudelle tasolle.
Russellin vastaan Chamberlain.
Russell ohjaa pallon Sam Jonesille.
Hän antaa Havlicekille, joka ajaa Bayloria vastaan.
Havlicek, fade-away uppoaa 6 metristä. Havlicek ja kori kymmenessä sekunnissa.
Russellin strategia peliin oli...
SAM JONESIN ÄÄNI
...sanoimme: "Me juoksemme heidät nurin."
Sam keskeltä, ja vippaa pallon pussiin.
Siegfriedin ympäri, nostaa korin alta. Russell blokkaa! Hieno suoritus.
Celtics näyttää tuoreelta. Lakers seisoo enemmän.
He vaikuttavat väsyneemmiltä kuin Celtics.
Celtics juoksi 17 pisteen johtoon viimeisessä erässä.
Lakers on 17 pistettä tappiolla.
Mutta Jerry West ja Lakers kieltäytyivät luovuttamasta.
Hänen heittopelinsä piristi Forumin yleisön -
ja toi Lakersin 9 pisteen päähän.
Ja kaikki katsoivat Wiltiä.
Havlicek heittää ohi viidestä metristä. Levypallo on ilmassa.
Chamberlain sai sen. Chamberlain loukkasi oikean polvensa.
Chamberlain on toisessa päässä loukkaantuneena.
Virkailijoiden aikalisä. Vamma...
Chamberlain joutuu ehkä poistumaan pelistä.
Wiltin pitää poistua. Wilt ei voi jatkaa.
Van Breda Kolff oli raivoissaan.
"Se iso ääliö!
Miten hän voi tulla ulos pelistä?"
Itsekkäistä syistäni minua loukkasi heti, kun Wilt poistui pelistä.
En uskonut hänen loukkaantuneen pahasti. Vaikka olisikin, halusin hänet peliin.
Olimme niin lähellä mahtavan pelin loppua.
Wiltin lähtö oli kuin väärinkirjoitetun sanan löytäminen -
rakastetun kirjan lopussa.
Mel Countsiin tulee Wilt Chamberlainin tilalle.
Mel Counts tuli sisään. Hän pelasi hyvin.
Yhden pompun kuljetus. Mel neljästä metristä. Sisään!
Kun Wilt oli poissa, Lakers nosti tempoa -
hyödyntäen vanhenevaa Celticsiä.
Vauhti muuttuu, kun Lakers saa uutta henkeä.
Ja melkein tasoitti pelin.
He näkevät maailmanmestaruuden. He haluavat sitä todella paljon.
Lakers on pisteen tappiolla.
Wilt sanoi minulle:
"Kerro pomolle,
että olen valmis palaamaan peliin."
Van Breda Kollf, kaikessa hysteriassa ja hulluudessaan,
sanoi: "Käske hänen painua helvettiin.
Emme tarvitse häntä." Eikä hän laittanut Chamberlainia takaisin peliin.
He taistelivat takaisin, mutta eivät vielä tasoihin.
Lakers palaa ilman Wilt Chamberlainia.
Olimme yhden pisteen jäljessä -
hieman yli minuutti jäljellä.
Puolustin Havlicekia, hän kuljetti palloa,
kurotin hänen taakseen ja löin pallon pois -
suoraan Don Nelsonin käsiin.
Hän oli vapaaheittoviivalla.
Don Nelson otti pallon ja heitti.
Hän heitti nopeasti.
Se osui renkaan takaosaan ja ponnahti ylös.
Se pomppasi takalaudan yli.
Se oli noin 4 metriä ilmassa.
Ja putosi suoraan koriin.
Erickson…
Löi sen pois, mutta Nelson saa sen!
Heitto on kuin hidastettu tikari.
Don Nelson.
Se oli puhdasta onnea.
Oli kuin jokin toinen voima ei halunnut meidän voittavan.
Ja Boston Celtics teki sen taas!
Joskus ajattelin Jerryn olevan oikeassa,
että hän oli kirottu Celticsiä vastaan.
Jotkut pääsevät siitä yli. Minä en ole päässyt.
En vieläkään.
On kuin sydämessäni olisi reikä.
Oli elämäni suurin pettymys urheilijana, että en koskaan voittanut heitä.
Ero oli aina Bill Russell.
Paljon ilmapalloja roikkuu katosta, mutta niitä ei irroteta.
Sanottiin: "Kelttien jumalat ovat heidän kanssaan Forumissa."
Melkoista Boston Garden -juttua
Ja tietenkin on sanottava,
että Celtics on suurin urheiludynastia ammattiurheilun historiassa.
Joukkuetoverini olivat pelanneet kovaa -
ja pärjäsivät niin mahtavasti,
että olin vain niin ylpeä heistä ja itsestäni.
Bill, tämä on varmasti suuri voitto.
Aivan.
On vaikea sanoa, mitä mielessäsi liikkuu.
Se oli varmasti suuri voitto.
Tämä on mahtava joukko miehiä.
Ja oli niin upeaa, miten he pelasivat minulle.
Kuulostaa imelältä puhua siten,
mutta sanoin heille ennen peliä: "En välitä, mitä tapahtuu.
En vaihtaisi teitä keneenkään koko maailmassa."
Pelin jälkeen katselin Bill Russellia, kun hän on yksin.
Olin 25-vuotias, punaiset hiukset ja pisamia,
ja olin Pohjois-Amerikan valkoisin tyyppi.
Menin hänen luokseen.
Minun piti sanoa Billille: "Hei, Bill?"
Hän katsoi minua, ja kysyin:
"Onko mahdollista, että aiot nyt jäädä eläkkeelle?"
Tuli tauko.
Ja siellä istuva Jim Brown katsoi minua ja sanoi:
"Eläkkeelle? Mies voitti juuri maailmanmestaruuden.
Miksi kysyisit, jääkö hän eläkkeelle?"
En tiedä, tajusiko kukaan muu, että se oli Bill Russellin viimeinen peli.
Hänen kiinnostuksensa kohteet olivat laajemmat kuin vain peli,
ja luulen hänen uteliaisuutensa vieneen hänet toisaalle.
Kun Bill Russell kertoi minulle lopettavansa koripallon,
katsoin häntä. En aluksi uskonut häntä.
Mutta näin hänen olevan tunteellinen, ja aloin uskoa, että hän lähtee.
Hän ilmoitti eläkkeelle siirtymisestä Sports Illustratedin artikkelissa,
joka maksoi hänelle 25 000 dollaria.
LOPETAN KORIPALLON
Celtics-sopimuksestani on vielä vuosi jäljellä.
Se on yksi kannattavimmista urheilussa, ja olin tyytyväinen siihen.
Sain tietenkin palkkaa pelaamisesta, mutta pelasin muistakin syistä.
Pelasin, koska olin omistautunut olemaan paras.
Olin osa joukkuetta -
ja omistauduin tekemään siitä parhaan.
Mutta pelin suhteen olen menettänyt kilpailuhaluni.
Jos pelaisin nyt, muut tietäisivät, etten todella välitä.
Niin ei voi pelata. Niin ei voi tehdä mitään.
Koko tämän kauden aikana -
minulla oli outo tunne, että olin kokenut tämän aiemminkin.
Jokaisen tilanteen. Screenin asettamisen, ohiheiton.
Olin nähnyt ja tehnyt kaiken aiemmin. Kaikesta oli tullut toistoa.
Sillä asenteella ei pelata seuraavaa kautta.
Kun kuulin sen, sanoin: "Jestas."
Se oli aika historiallinen hetki miehelle, joka voisi vielä pelata -
mestaruustasolla, ja hän sanoo: "Hitot siitä, en pelaa enää."
Ura oli ohi.
Hän ei palaisi.
Kaikkein mahtavin joukkuelajidynastia -
oli sen pelin jälkeen ohi.
Ammattilaiskoripallo poistui elämästäni vuonna 1969,
mutta sillä oli seuraa.
Kaikki elämässä vaikutti rasitukselta,
mukaan lukien 13 vuoden vaimoni, kolme lastani, Bostonin ystäväni -
ja aineellinen omaisuuteni.
Parin kuukauden jälkeen eläkkeelle jäämisestäni -
jätin elämäni Bostonissa ja kaikki sen mukana.
Joka henkäykseni tuntui jäätävältä.
Lähdin ulkomaailmaan 13 vuoden jälkeen kompressiokammiossa.
Luulin, että minulle oltiin jotain velkaa, mutten tiennyt mitä.
Päässäni -
olin tiennyt, että koripallon ei ollut tarkoitus suojella minua,
mutta en ollut elänyt ilman sitä.
Bill Russell pakkasi yhden matkalaukun Lamborghiniinsa -
ja ajoi Los Angelesiin.
Los Angelesissa tapahtuu.
Lupaan, ettei kenelläkään ole yhtä hauskaa kuin minulla.
Seuraava näyttämö, viihdeala, kutsui.
Tervetuloa, yksi kaikkien aikojen parhaista koripalloilijoista,
herra Bill Russell.
Kuka kirjoitti esittelyn? -Minä.
Miten niin "yksi parhaista koripalloilijoista?"
Anteeksi, Bill.
Kaikkien aikojen paras koripalloilija.
Bill esiintyi pari kertaa komedia- ja keskusteluohjelmissa.
Jos jatkat tuota, sinut laitetaan vanhustenkotiin.
Näytän mallia.
Toki. -Sopiiko? Tällä tavalla.
Hra Tillengast?
Niin?
SOUL ELEVATOR KENKÄKAUPPA
Tämä on hra Tillengast.
Hän juonsi hetken omaa keskusteluohjelmaansa.
Nimeni on Bill Russell.
Nousisiko oikea Bill Russell ylös?
BILL RUSSELL -SHOW
Russell kokeili myös näyttelijän uraa, menestyksettä.
Maksaakseni velkani.
Hän esiintyi muutamassa tv-mainoksessa.
En voi missata!
Ainakaan kaukaa.
Hän toimi useiden tv-kanavien NBA-analyytikkona.
Tiedät, miltä se tuntuu, koska olet ollut täällä aiemmin.
Minä en ole tehnyt pistettäkään.
Toit miehiä tänne tekemään pisteitä. -Eli sinulle maksetaan liikaa.
Russell piti usein myös luentoja -
kertoen kokemuksistaan ja filosofioistaan nuorten kanssa.
Mielestäni koulutus on se perusta, jota käytämme ajatellaksemme itse.
Haluan ottaa vastuun -
olemalla sitoutunut ihmiskuntaan.
Olen Rob Chamberlain. Mietin, miten...
Mikä nimesi olikaan? -Rob Chamberlain.
Chamberlain! -Niin.
Ei sukua. -Mietinkin, ettette ole sukua.
Yhdessä puheessa Bill kritisoi Wilt Chamberlainia -
tämän poistumista vuoden -69 finaaleista loukkaantumisensa jälkeen.
Luen, mitä Bill sanoi.
"Luulen, että hän yritti välttää vastuuta viimeisessä pelissä.
Mikä vain vamma, joka ei ole murtunut jalka tai selkä,
ei riitä selitykseksi."
Hän poistui viimeisestä pelistä loukattuaan polvensa.
Minäkään en olisi laittanut häntä takaisin peliin, vaikka hän onkin mahtava.
En sanonut, etteikö Chamberlainilla ole lahjoja, mutta koripallo on joukkuepeli.
Minä lasken mestaruuksia.
Pelaan saadakseni parhaan irti joukkuetovereistani.
Väitätkö, että toit esiin Baylorin ja Westin parhaat puolet?
Hän puhuu paljon siitä, mitä aikoo tehdä.
Kyse on voittamisesta ja häviämisestä, ja hän on hävinnyt paljon.
Hän luulee olevansa nero, mutta ei ole.
Kommentti julkistettiin, eivätkä ystävät puhuneet toisilleen vuosiin sen jälkeen.
Ei olisi pitänyt sanoa sitä, koska hän ei ollut tehnyt minulle mitään.
Mutta olen liian kovapäinen pyytämään anteeksi. Niin se on.
Jos joku sanoo, että hän on loukkaantunut, hän on loukkaantunut.
Ei sellaisella hetkellä poistuta, ellei pelaajassa ole jotain vialla.
Entä nyt? Onko liian myöhäistä?
Älä ajattele sitä enää. Se on mennyttä.
Tiedän, etten olisi saanut tehdä sitä. Hän tietää sen myös.
Olisiko sillä ollut merkitystä? -Eipä juuri.
Kumpikin meistä voi elää elämäämme sen häiritsemättä.
Hänen ystävyyssuhteensa Chamberlainin kanssa -
oli vielä yksi asia, jonka Russell jätti taakseen Celticsin mukana,
ja Bostonin kaupungin.
Kun hänen numeronsa jäädyttiin vuonna 1972,
Russell kieltäytyi julkisesta seremoniasta.
Vain hänen rakkaat joukkuetoverinsa olivat paikalla.
Bostonissa jotkut urheilutoimittajat voivat olla...
LUKION VALMENTAJA
...aika hankalia.
Ja Bill luultavasti paheksui tiettyjä Bostonin tapahtumia -
ja varmaan toi sen esiin. Se on yksi tapa tehdä se.
Se ei ollut ainoa kerta, kun Russell vältteli julkista kunniaa.
Vuonna 1974 hänet valittiin koripallon kunniagalleriaan.
Kun valintani julistettiin, annoin lausunnon sanoen,
etten halunnut tulla jäseneksi.
Urheilutoimittajat hyökkäsivät kimppuuni.
Useimmat luulivat, että pidän kunniagalleriaa rasistisena.
Kyllä, mutta siinä on muutakin.
Raportin mukaan Russell, eikä kukaan tiedä, koska hän ole sanonut mitään,
vastusti, koska siellä ei ollut mustia pelaajia.
Miksi niin?
Meillä on mustia pelaajia. Ei vuodesta 1946 saakka.
Haluaisimme,
jos hänellä on oikeutettu kysymys, valitus, epäilys -
tai mitä tahansa, Bill, haluaisimme tietää siitä. Mutta...
Koska, ehdottomasti, jos olemme jotenkin väärässä,
haluamme muuttua.
Toisaalta olemme melko vakuuttuneita siitä,
että olemme niin avarakatseisia kuin yhteiskunta voi olla,
ja ehkä enemmänkin.
Bill Russell on tosimies. Hän puolusti sitä, mikä oli oikein.
Hän ei jauhanut turhia.
Ajattelin kunniagalleriasta -
samoin kuin nimikirjoituksista ja numeroni jäädyttämisestä.
Jokaisessa tapauksessa halusin erottaa itseni -
tähtien ajatuksista faneista -
ja fanien ajatuksista tähdistä.
Vuoteen 1973 mennessä Bill Russell oli muuttanut Kaliforniasta Washingtoniin -
ollakseen Seattlen SuperSonicsin valmentaja ja manageri.
Hän toi heidät ensimmäistä kertaa pudotuspeleihin.
Vuosikymmen myöhemmin -
hän siirtyi toiseen epäonnistuneeseen joukkueeseen, Sacramento Kingsiin.
Pystymättä kääntämään joukkueen suuntaa,
Russell lähti hieman yli puolen kauden jälkeen.
Hänen perheensä pelkää, että 90-lukuun mennessä,
vuosikymmenen päättyessä,
NBA:n luodessa arvostusta menneisyydestään,
Bill Russell unohdetaan.
Siinä vaiheessa Russell tavoitti yleisön,
1990-luvun lopulla.
30 vuotta viimeisen pelinsä jälkeen -
Bill Russell ja Boston ovat vihdoin sopineet.
Ja se vastahakoinen julkkis, jonka numero jäädytettiin vuonna 1972,
ilman fanfaareja,
antoi tällä kertaa faniensa jakaa.
Oli Bill Russellin juhlailta Boston Gardenissa,
koripallomaailman arvohenkilöt tulivat.
Olen täällä tänään edustamassa kaikkia ikäisiäni miehiä,
jotka kasvoivat kunnioittaen urheilija Bill Russellia.
Kaikkia miehiä, jotka myös oppivat häneltä, miten olla mies.
Jos et tiedä hänestä mitään,
jos et kestä julmaa totuutta,
älä puhu Bill Russellille.
Kun vartuin 50- ja 60-luvuilla,
ja luin hänen ensimmäisen kirjansa Go Up For Glory,
äitini oli kirjastonhoitaja, ja toi sen minulle kotiin.
Bill Russellista tuli sankarini.
Tietäen, että meillä oli pieni rooli -
maailman suurimmassa ammattijoukkuedynastiassa,
ja sinä teit sen, Russ.
Niiden hetkien vuoksi ymmärsimme -
hänen vaikutuksensa tämän sukupolven urheilijoihin.
Celtics-organisaation puolesta -
olisimme huolimattomia, jos emme antaisi Bill Russellille -
osaa lattiasta.
Tällä parketilla -
sinä loit Boston Celticsin mestaruusperinteen.
Ja hän teki sen!
Bill, ilo on puolellani.
Minua totta puhuen nolotti.
Oli valaisevaa, kun ystäväni sanoivat nämä asiat.
Yksi asioista, jonka jokaisen on tärkeä tietää,
on, että emme ole yksin maailmankaikkeudessa.
Tänne tullaan yksin ja lähdetään yksin, mutta niiden välisen ajan emme ole yksin.
Sinä maagisena iltana -
Billiä odotti vielä yksi yllätys Boston Gardenissa.
Hyvät naiset ja herrat, Wilt Chamberlain!
Nämä NBA:n ensimmäiset ikonit taas yhdessä,
ja vuosien erossa olon jälkeen,
he ymmärsivät, ettei heidän siteensä murtunut.
Ystäväni Wilt Norman Chamberlain -
oli paras pelaaja, jota vastaan pelasin.
Wilt ja minä voisimme jutella -
eikä kumpikaan pyytänyt toiselta mitään muuta kuin ystävyyttä.
Kiitos tästä.
Tämä tekee nöyräksi.
Halusin kiittää teitä siitä,
että päästitte minut elämäänne.
Ja ihmiset, jotka tulivat Gardeniin,
ja fanit, te olitte osa elämääni.
Rakastamme sinua, Bill!
Niin minäkin teitä.
Russellin koripalloelämä oli tekemässä täyden ympyrän,
mutta edessä oli sydäntäsärkeviä menetyksiä.
Synkkä löytö tänään tässä kartanossa Kalifornia Bel Airissa.
63-vuotiaan Wilt Chamberlainin ruumis,
jota pidetään yhtenä koripallon historian parhaista pelaajista.
Viranomaiset sanovat kuolinsyyksi sydänkohtauksen.
Osa koripallon suurimmista tuli Los Angelesiin -
kunnioittamaan yhtä pelin legendoista.
Entinen Boston Celtic, Bill Russell, muisti kovinta vastustajaansa.
Hän pani minut mankeliin niin monesti.
Mutta se ei ollut kiistaa vaan kilpailua.
Vanhetessamme pidimme toisistamme yhä enemmän,
koska tiesimme, että olimme kytkettyinä toisiimme.
Hän ja minä olemme ystäviä ikuisesti.
Mikä teki heistä erityisiä -
oli se, että vielä tänäänkin,
tässä ja nyt,
puhumme yhä molemmista miehistä.
Meidän pitää jatkaa sitä tarinaa.
Tutkimme Bill Russellin perintöä -
vielä vuosia.
Tämän vuoden Vapauden mitalin saajat paljastavat parhaat puolemme -
ja keitä me haluamme olla.
Bill Russell mahdollisti niin monien seuraajien menestyksen.
Tyttäreni sanoi, että saisin sen.
Menin ensimmäiseksi autooni ja ajoin Kaliforniaan -
ja kävin isäni haudalla.
Ja...
Ja kerroin hänelle siitä.
Ja...
Se sai oloni paremmaksi.
Koska sanoin hänelle:
"Tiedätkö...
On oltava samaa mieltä kanssasi,
että pärjäsin ihan hyvin."
Toivon, että jonain päivänä lapset katsovat Bostonissa patsasta,
joka pystytettiin Bill Russellille ei vain pelaajana, vaan myös miehenä.
Saatuani Vapauden mitalin, Obama sanoi:
"Jonain päivänä Bostonissa on Bill Russellin patsas."
Sanoin, etten antaisi sitä anteeksi.
Patsas kuulostaa hautakiveltä.
Hän sanoi: "Se on enemmän kaupungille kuin sinulle."
Olet ollut valtava merkitys -
yhteisö- ja rotusuhteissa.
Yksi sävähdyttävimmistä näyistä Colin Kaepernickin polvistuttua -
protestoimaan poliisin väkivaltaa ja rodullista epäoikeudenmukaisuutta vastaan,
oli Bill Russell -
polvistumassa -
katsoen haastavasti suoraan kameraan -
kuin sanoen: "Jos jahtaat häntä, jahtaat myös minua."
Billillä oli tietty yhteys Coliniin, koska Billille -
koripallo tarkoitti sitä, mitä hän teki, eikä sitä, kuka hän oli.
Hänen perintönsä ovat Malcolm Jenkins,
Anquan Boldin -
ja LeBron James...
EN VOI HENGITTÄÄ
...ja CP3 -
ja D-Wade,
ja Renee Montgomery,
ja WNBA:n naiset ja niin edelleen,
jotka astuvat esiin tässä sukupolvessa sanoen:
"Meilläkin on panoksemme annettavana tässä taistelussa."
Meillä on, etenkin kollektiivina,
todellista valtaa tukea muutosta.
Sanoo, mitä pitää sanoa, ottamalla kantaa -
kertoen, että se, mitä tapahtuu, ei ole oikein,
Koko Bill Russellin ura oli sitä.
Minun sukupolveni pelaajat miettivät, että mitä seuraavaksi?
Mutta jos ei tunne historiaa, ei tiedä, minne on menossa.
Ymmärtäen valtasi ja sen, että äänesi ja mielipiteesi merkitsee,
ja se kantaa kentällä ja sen ulkopuolella.
Rakastan Bill Russellia.
Hänellä oli sielu. Kaikilla ei ole. Hänellä oli sielu.
Hän oli vain yksi ainutlaatuisimmista miehistä, jonka olen tavannut.
Enkä sano sitä, koska hän menestyi -
koripalloilijana. Hän oli johtaja.
Hän oli aktivisti,
kun ei ollut suosittua olla aktivisti,
joskus oman uransa kustannuksella.
Kun Bill koki, että jokin oli oikein,
hän teki niin. Se on suoraselkäinen mies.
Bill oli sellainen johdonmukaisesti.
Miehellä on merkitystä vain, jos hän luulee tekevänsä oikein.
Lopulta -
toivon, että kun kuolen,
minusta kirjoitetaan:
"Bill Russell oli mies."
Boston Celtics menetti tänään legendan.
Bill Russell kuoli 88-vuotiaana, mutta hänen perintönsä säilyy ikuisesti.
MUISTAEN RAKKAUDELLA BILL RUSSELL 1934-2022
Yksi isäni suosikkilainauksista oli, että kun hän kuolee,
hän ei ole varma taivaasta. Se voi olla askel alaspäin.
Koska hänelle taivas oli pelata Boston Celticsissä.
On uskomatonta nähdä Bill Russellin kestävä vaikutus.
Hän halusi kertoa ihmisille,
että mustien ei pidä hyväksyä vallitsevaa tilannetta.
Sekä urheilussa että sen ulkopuolella.
Hän teki paljon afroamerikkalaisille. Mitä hän puolusti miehenä.
Mitä hän joutui kestämään pelatakseen koripalloa,
ja kuinka paljon hän halusi parantaa muiden elämää.
Taistelemme yhä samoja taisteluita.
Bill Russellin kaltaiset johtajat ja jättiläiset -
luovat perustan luottamuksellemme, että pystymme siihen.
NBA ilmoitti jäädyttävänsä Billin numeron.
Kukaan NBA:ssa ei voi käyttää numeroa 6.
Hän on kaikkien aikojen voitokkain mies, ja se on hyvin ansaittua.
Bill Russellilla oli vakaumuksia -
pelin lisäksi elämästä -
ja selvästi maasta.
Hän oli isänmaallinen amerikkalainen.
Ja joku, joka ei pelännyt sanoa mielipidettään -
seurauksista huolimatta.
Ikoni, legenda ja edelläkävijä.
Ja hän on todellisen mestarin ruumiillistuma.
Kaikkien pitäisi antaa hänelle viisi prosenttia sopimuksestaan. Oikeasti.
Ilman häntä emme olisi, keitä me olemme.
Mietin heijastusta.
Mitä oli,
mitä olisi voinut olla,
mitä tulee olemaan.
Bill Russell,
olet tehnyt työsi.
Loppu riippuu meistä.
Voin sanoa, etten tehnyt töitä siksi, että minusta pidettäisiin.
Tein töitä, jotta minua kunnioitettaisiin.
Mitä elämäni on ollut? Monia asioita.
Monia paikkoja, monia valloituksia, monia epäonnistumisia,
ja rajua rakkautta, vihaa ja ongelmia.
Olen taistellut kaikilla osaamillani tavoilla.
Taistelin, koska uskoin, että on oikein taistella.
Kenenkään ei pitäisi pelätä seurauksia,
koska jokaisen miehen pitää tehdä kuten hän oikeaksi näkee.
Olen taistellut kaikkien ihmisten, rotujen ja uskontojen oikeuksien puolesta.
Ehkä tanssin aina oman pillini mukaan.
Ehkä en koskaan pääse mukaan rytmiin.
Mutta yritän.
Tekstitys: Matti Ollila