SZÍNESBŐRŰEK
10 000 LEPATTANÓ
Egyes atléták megpróbálnak rájönni, hogy milyen szerepe van a sportnak a világban.
Hogy hol a helye.
Gondolj csak bele!
Egyik reggel arra kelsz,
hogy a nemzeti adó sugározza,
ahogy a Boston Garden pályáján a bajnoki címért szaladgálsz.
Itt jön a Celtics!
A csapattársaid olyan kábultan néznek maguk elé,
mintha előre tudnák, hogy egy kocsi el fogja gázolni őket.
Régen azzal viccelődtem,
hogy ha összegyűjtenénk egy kosármeccs érzelmeit,
a gyűlölettel háborút lehetne indítani, az örömmel pedig meg lehetne akadályozni.
Még az Egyesült Államok elnöke is érdeklődést mutat
a meccs végeredménye iránt.
És miközben próbálsz pihenni a saját kis buborékodban
a harc kezdete előtt,
van egy pillanat, amikor azon elmélkedsz,
hogyan is történt ez az egész.
A LEGENDÁS BILL RUSSELL
A Celticses karrierem egyik legnagyobb öröme az volt,
amikor kijöttünk az öltözőből.
A hangosbeszélős pasas, Weldon Hare
szokta volt mondani…
És itt jönnek a világbajnokok, a Boston Celtics!
Amikor csak meghallottam, mindig libabőrös lettem.
Rettenetesen imádtam.
1963 őszére
a Boston Celtics már hat NBA bajnoki címet is nyert,
de Bob Cousy nélkül még egyet sem.
Komoly kihívás volt Cousy nélkül nyerni.
Nem nehezteltünk rá sem azért, mert híres, sem másért,
de azt akartuk, hogy lássák,
hogy Cousy nélkül is meg tudjuk nyerni.
Tudtunk együtt játszani.
Aktívan, tudatosan és tervezetten segítettem nekik jobb játékosokká válni.
A '63-64-es szezonban Russell megszerezte
karrierje legtöbb lepattanóját és asszisztját,
és bár Cousy nélkül játszottak,
a Celtics az NBA legjobb tabellájával zárta a rendes szezont.
A döntőt a Boston a Warriorsszal vívta, akik az előző évben
átköltöztek Philadelphiából San Franciscóba.
A nyugati főcsoportból Wilt Warriorsa,
és most először maga Chamberlain állt Bill Russell
és a következő gyűrű közé.
A Russell kontra Chamberlain vitában
bármilyen érv megállta a helyét.
Még ha a metaforája nem is, de valaminek mindenképpen a szimbóluma voltunk.
Azért volt lenyűgöző, mert két merőben eltérő személyiség voltak.
Wilt olyan volt,
mint Magic Johnson és a Télapó kombinációja.
Bill Russell pedig komoly, összeszedett, zord, fegyelmezett és szívós volt.
Az ellentéte annak, amilyennek Wilt Chamberlaint látták.
Ádáz vetélytársakként tekintettek rájuk,
de a pályán kívül cimborák voltak.
Akkoriban ez egy sokkal bensőségesebb kapcsolat volt.
Például amikor apa Philadelphiában játszott, előfordult,
hogy Wiltnél és családjánál vendégeskedett.
Bill és Wilt kapcsolata egy igazi brománc volt.
Wilt meghívta magához hálaadási vacsorára,
ahol Wilt családja és édesanyja főzött.
Amikor készülődtek, együtt indultak el, és Wilt édesanyja
azt mondta Billnek, hogy: „Légy rendes Norman fiamhoz!
Ne verd el nagyon!”
Én ilyet soha nem csináltam volna.
Ha a riválisom vagy, nem csípem a búrád.
Megpróbállak megalázni, mielőtt te alázol meg engem.
Ami a pályán történik, az egy dolog. Ami a pályán kívül, az megint más.
De a vonalak között harcolunk.
Szerintem Russell nagyon ügyesen használta az intelligenciáját Wilt ellen.
Elérte, hogy a meccs előtti este együtt vacsorázzanak,
csak hogy megpuhítsa,
és aztán amikor Wilt támadott, Bill pedig védekezett,
Wilt nem játszott durván, csak ziccerezett.
Az ilyen apróságokban rejlett Bill Russell zsenialitása.
A közeli barátaim gyakran mondogatták, hogy:
„Wilt, ne kíméld Bill Russellt, amikor támadsz!
Ne légy velük kedves! Le tudnád söpörni őket a pályáról.”
A kapcsolatuk a tiszteleten alapult.
Mindig keményen küzdöttek egymás ellen.
Barátok, de egyben versenytársak is voltak.
És mindegy, ki ellen játszol, a versengés a legmagasabb szinteken zajlik.
Én minden sportra úgy tekintek, mint a művészet és a háború egyvelegére.
Ezt az egyveleget úgy lehet megváltoztatni,
ha átírjuk az adott sport íratlan szabályait.
Képzeljük el, hogy egy másik időben, egy másik világban
az NBA főigazgatója
eltörli az erőszakot a kosárlabdából, és a művészi értéket díjazza,
és beiktat egy zsűrit is, ami pontozza
minden egyes pontszerzés szépségét.
A kosarazásban minden szép támadást önmagában is elismernek,
és így a játékosokat egyedül a művészet iránti szeretetük motiválja.
A harcias jellegű elemek felszámolásával
a sport rövidesen egyfajta tánccá válik.
Dulakodás helyett inkább afféle balett.
Amikor látjuk Julius „Dr. J” Irvinget a levegőben homorított háttal
és kinyújtott karral ugrani, ugyanúgy mondjuk, hogy:
„gyönyörű mozdulat”, ahogyan egy festményre mondjuk, hogy: „gyönyörű”.
A forma inspirálja a csodát, a mozdulat pedig önmagáért beszél.
1964-ben Russell és Chamberlain először találkozott NBA-döntőn
a művészet és a háború közel tökéletes egyensúlyában.
Ha a Celticsnek energiára volt szüksége, feltüzelte őket,
amikor pedig egyensúlyra, irányt mutatott nekik.
A Celtics három-egyes meccselőnyre tett szert,
és az ötödik mérkőzés utolsó másodperceiben
Russell pontot tett a szezon végére.
A nagy Bill Russell tíz másodperccel a vége előtt
bezsákolja a lepattanót, és ennyi volt!
A Boston szurkolói a magasba emelve hozzák le Red Auerbach edzőt a pályáról.
A győzelem igazolta,
hogy Bill Cousy nélkül is győzelemre tudja vezetni a csapatot.
Ez volt zsinórban a Celtics hatodik döntős győzelme.
A hetedik azóta, hogy Bill Russell Bostonba érkezett,
és Bill első győzelme Cous nélkül.
A győztesek csapatát a zseniális edzőjük vezette.
Red elérte, hogy csapata tökéletes harmóniában működjön.
Cousy távozása után a kezdőcsapat K.C. Jonesból, Bill Russellből,
Tom Heinsohnból, Satch Sandersből és Sam Jonesból állt.
Azonban az 1964 decemberi St. Louis elleni meccs előtt
Heinsohn lábsérülés miatt kiesett.
Red akár az első cserejátékossal, John Havlicekkel is pótolhatta volna,
de helyette a tapasztaltabb Willie Naullst állította be.
Tehát ott volt Bill Russell centerként,
Tom Sanders az egyik bedobóként,
Willie Naulls a másik bedobóként,
plusz Sam és K.C. Jones.
Nagyon erőteljes jelzés volt, amikor a Celtics
öt afroamerikai játékossal kezdett.
Számunkra a képlet változatlan volt.
Minket csak a győzelem érdekelt.
„Ma ez a legjobb csapatfelállás, ők mennek a pályára.”
Egyszerre öt fekete srác volt a pályán? Komolyan? Nekünk fel se tűnt.
Apa győzni akart, és győzni csak a legjobb játékosokkal lehet.
Auerbach azt tette, amit tennie kellett, nem pedig azt, amit rá akartak erőltetni,
és nem is azért tette ezt, mert nyomot akart hagyni maga után.
De a sajtó kicsikart egy nyilatkozatot.
Történelmet írtunk.
Ahogy Red mondta, a történelem elmehet a jó büdös francba.
Tagadhatatlan, hogy a teljesen fekete kezdőcsapattal
a Celtics megtörte a hagyományt.
De Bill azt akarta, hogy az „elsőt”
helyezzék megfelelő történelmi kontextusba.
Régen nagyon kihangsúlyozták, amikor egy néger
először csinált ezt vagy azt.
De nem az számít, ki az első vagy az utolsó.
Csakis az számít, hogy hányan. A többi csak sallang.
Nem érzem, hogy bármivel is hozzájárultam volna a társadalomhoz.
A profi kosarazást időmúlatásnak tekintem,
a világ legsekélyesebb dolgának.
Persze gyakorlatias vagyok.
Csak a kosarazással tudok ennyi pénzt keresni.
Az ember teszi, amit tennie kell.
Amihez viszont szeretnék hozzájárulni,
az a gyermekeim, és világszerte minden fekete gyermek életének
a jobbá tétele,
hogy a világgal szembesülve ne rombolják le a törekvéseiket,
és hogy lehetőséget kapjanak abban, amihez a legjobban értenek.
Lehetne az a célom, hogy a gyerekeimnek adjak egymillió dollárt,
de ha csak ezt adnám nekik, valójában semmit sem adnék nekik.
A fiatal szurkolók számára
Russell és csapata több volt, mint inspiráció.
Megalkották az együttműködés káprázatos modelljét.
Én egy fehér környéken éltem.
Egy fehér és szegregált helyen, amilyen Boston egésze volt.
Tobzódott a rasszizmus.
Mégis, az öt-, hat- és hétéves fehér srácok,
akik a kosárpályákon futkároztak, és próbáltak zsákolni,
azt kiabálták: „Én vagyok K.C. Jones!
Én vagyok Sam Jones!
Én vagyok Bill Russell!”
Amikor nálunk játszott a Celtics,
mindenki eljött a meccsre, és tele volt a lelátó,
mert mindenki látni akarta őket. Nemcsak Russellt, hanem az egész klassz csapatot.
A Celtics az 1964-65-ös szezont
62-18-as ligarekorddal zárta.
A rájátszásokban a Celtics a Philadelphia 76ersszel küzdött,
és volt köztük egy ismerős arc is.
Wilt előző csapata, a Warriors úgy oldotta meg a magas fizetési igényeit
és a vesztes tabellát, hogy eladták Wiltet.
Hazatérve Chamberlain méltó kihívóvá tette a Sixers csapatát.
Felváltva nyert a két csapat,
ahogy egymás haza pályáin ellenséges szurkolótáborral néztek szembe.
Chamberlain mérgében a levegőt pofozza.
1965. ÁPRILIS 15.
A 76ers ellen játszottunk a keleti bajnoki címért.
A hetedik és egyben utolsó mérkőzés volt.
Végig rohanásokkal hoztuk a pontokat,
de Chamberlain, Greer és a többiek folyton felzárkóztak.
Nem bírtuk lerázni őket.
A Celtics 1:45-tel a vége előtt összehozott egy hétpontos előnyt,
de a Philadelphia újra felzárkózott.
Már csak pár másodperc volt hátra,
és úgy tűnt, hogy a Boston jut tovább az NBA-döntőbe.
Chamberlain megfordul, és zsákol. Öt másodperc van hátra.
Miénk volt a bedobás, és azzal vége is lett volna.
Nem akartam másra bízni a bedobást, én akartam csinálni.
Én akartam bedobni, mert tudtam, hogy jó passzt adok.
Megvolt a lehetőség, hogy nyerjünk,
és Russell kiment a labdával az alapvonal mögé,
de nem tudta, hogy egy vezeték alatt áll,
ami az erkélyhez van rögzítve. Azzal stabilizálták a kosarat.
És Russell…
Russell eltalálja a palánktartót!
Russell elveszíti a labdát, és a Boston csak egy ponttal vezet!
A labda a Philadelphiánál, öt másodperc van hátra,
és a Boston egyetlen ponttal vezet!
A kocsi rádióján hallgattam.
Túl fiatal voltam még a vezetéshez,
de én mondom, egy olyan műsorral a rádióban
senkinek sem lett volna szabad vezetnie.
Az állás 110-109. Pattanásig feszül a hangulat.
A csapatmegbeszélésen ennyit bírtam kinyögni: „Srácok, valamit tennünk kell!
Valahogy húzzatok ki ebből a pácból!” Dühös voltam. Szégyelltem magam.
Azt mondja Russell: „Srácok, tépjétek ki a tollaimat!
Nem akarok ekkora palimadár lenni!”
Azt hiszem, a csapattársaim soha nem hallottak tőlem ilyesmit.
„Elszúrtam. Segítsetek helyrehozni!”
Mások mentegetőztek volna, de Russell soha.
Alázatos volt, és hitt a csapattársaiban.
Nagyon nagy a baj. Ez a meccslabda.
Öt másodperc van hátra, és a labda
a Philadelphiánál van a Celtics kosara alatt.
Greer fogja bedobni a labdát.
Az egész világbajnokság, a keleti bajnokság,
a tabella és minden más az utolsó másodpercen múlott.
Amikor a játékvezető odaadta a labdát Greernek, öt másodperce volt a bedobásra.
Elkezdtem számolni magamban. Ezer és egy.
Ezer és kettő.
Ezer és három.
Ezer és négynél jártam, és még mindig sehol semmi.
És akkor egy röpke pillanatra
odapillantottam.
Láttam, ahogy repül a labda.
Greer bedobja a labdát.
Messzire dobja, de Havlicek megszerzi!
Lepasszolja Sam Jonesnak! Havlicek megszerezte a labdát!
Vége a játéknak!
Johnny Havliceket elözönlik a szurkolók!
Vége a játéknak!
Johnny Havlicek megszerezte a labdát!
Johnny Most úgy üvöltötte a rádióból, hogy: „Havlicek megszerezte a labdát”,
hogy a hangja a csontomig hatolt.
Bill Russell megpróbálja elérni Havliceket, és megöleli!
Szorosan megöleli John Havliceket!
Havlicek megszerezte a meccslabdát!
El tudják ezt hinni?
Johnny Havlicek megszerezte a meccslabdát!
Mondom Havliceknek: „Én tettelek híressé.”
„Havlicek megszerezte a labdát!”
Mondom: „Ha én nem szúrom el, soha senki nem hallott volna rólad.”
A Celtics végre megszabadult a 76erstől,
és folytatta útját Los Angelesbe az örök riválisához.
A Boston hamar legyűrte a Lakerst, és öt mérkőzés alatt megszerezték a címet.
VENDÉGCSAPAT 96 - HAZAI CSAPAT 129
A nyolcadik bajnoki cím azóta, hogy Russell belépett a csapatba.
ÚJRA A CELTICS A „KIRÁLY”
TAROL A BOSTON A NYOLCADIK CÍM KILENC ÉV ALATT
A közönséget csak egy rivalizálás érdekelte,
mégpedig Bill Russellé és Wilt Chamberlainé.
Bill mindig is nyíltan hangoztatta
a fekete gyermekekhez és közösségekhez fűzött reményeit.
Wilt számára a győzelem mozgatórugója
a tehetségen alapuló javadalmazás iránti zabolátlan vágya volt.
Igazából azért játszunk, hogy pénzt keressünk.
Persze imádunk kosarazni,
de az elsődleges szempont az, hogy mennyit keresünk.
Bill Russell részt vett a polgárjogi mozgalomban,
és a változás elérésére bátorította az embereket.
Wilt nagyon jól élt,
de őt nem igazán érdekelte más,
csak a saját élete és kényelme.
Volt versenylova, volt Rolls-Royce-a,
szóval nagyon jól élt.
Folyton nagy summákat kapott.
Mondom: „Ha ő sok pénzt kaphat, akkor nekem is kijár.”
Egyszer a rádióban hallottam,
hogy Wilt aláírt egy 100 000 dolláros szerződést.
Ez nem holmi pletyka volt.
Chamberlain három évre egy rekordértékű,
évi 100 000 dolláros szerződést írt alá a 76ersszel,
ami ma egymillió dollárnak felel meg.
Épp Red Auerbachhal beszéltem, amikor hallottuk.
Épp az új szerződésemet tárgyaltuk,
mondom neki: „Megvan. Tudom, mit akarok jövőre.”
Mire ő: „Na, mit?”
Azt feleltem: „100 001 dollárt.”
RUSSELL WILT-MÉRETŰ SZERZŐDÉSE
Egyből fehér lett az arca.
Bocs, „fehérebb”.
Piti húzás, de jó értelemben.
Még ha csak egy dollárral is, de jobb nála.
Ez is a benne lakozó versenyszellemet mutatja.
Ő ilyen volt. Ez ízig-vérig Russell.
Nem vicceltél azzal az egy dollárral?
Sok kicsi sokra megy.
Összekaparunk neked egy dollárt a műsorért.
Igaz a pletyka, hogy csillagászati összeget kértél?
„Csillagászati”? Az soknak hangzik.
Szerez vagy 20 pontot elzárásba vezetéssel és rim runokkal,
aztán blokkol vagy öt dobást, és szed vagy 20 lepattanót.
Ma ő nem egy 100 000 dolláros, hanem egy 500 milliós játékos lenne.
Mondom: „Megnyertem a liga MVP-díját, nekem kéne kapnom a legmagasabb fizetést.”
Felhívom apámat,
és mondom neki: „Ezt nem fogod elhinni. Megegyeztünk.
Többé nem kell dolgoznod.”
Mire ő: „De hát fiam, én nem mondhatok fel.”
Mondom: „Miért nem?”
Erre apám: „Már 25 éve dolgozom ebben az öntödében.”
Mondom: „Huszonöt? A legjobb indok arra, hogy felmondj!”
Mire apám: „Dehogyis!
Figyelj, fiam! Ezekre az emberekre áldoztam
életem legszebb éveiből 25-öt.
Most adok nekik pár rossz évet is.”
Zseniális!
Miközben Russell Chamberlainnel kakaskodik,
határozottabban fellép a feketék
gazdaságilag hátrányos bánásmódja ellen.
Bizonyos kérdések még válaszra várnak.
FEHÉR HATALOM
Szándékomban áll mindkét faj tudósaival és szakértőivel,
illetve a kiemelkedő néger vezetőkkel egy Fehér Ház-konferenciát rendezni
annak érdekében, hogy biztosítsuk ezen jogokat.
A konferencia célja, hogy segítsünk az amerikai négereknek
biztosítani a jogaikat,
amelyeket a hosszú igazságtalanság után
most végre megkaphatnak.
A 2400 meghívott, többek között előadóművészek,
üzletemberek és kiemelkedő aktivisták egyike Bill Russell volt.
Ám a végén úgy érezte, a gyűlésen csak üres ígéreteket kaptak.
Russell úgy hitte, hogy az igazi változás a gazdasági lehetőségektől függ.
Mi haszna az oktatásnak, ha nincs munkahely?
Rettenetesen hiányzik egy olyan vezetés, ami megteremthetné azt a kedvező légkört,
amely ledönthetné a négerek elé gördülő gazdasági korlátokat,
hogy ezáltal bekerüljenek az amerikai gazdaság fősodrába.
E nemzet vére
a kereskedelem és az ipar vénáin keresztül folyik.
Célkitűzéseink elérését nagyban segítené,
ha nemzetünk elnöke életre hívná a nagyvállalkozások erőforrásait,
és előremozdítaná az összehangolt cselekvést.
Azon a tavaszon Bostonban
az iskolák deszegregációja miatt fortyogtak az indulatok,
és Russell is beszállt a harcba.
A városi iskolabizottság három éven át makacskodott az ügyben,
akárcsak ellentmondásos egykori elnöke, Louise Day Hicks.
…kijelentette, hogy a fajilag kiegyensúlyozatlan iskola
oktatás szempontjából nem káros.
Nos,
Ohrenberger főfelügyelőnek és önnek sem tanul gyermeke
fajilag kiegyensúlyozatlan iskolában,
így önök nem ismerhetik ennek a gyermekeinkre gyakorolt hatását.
Egyszer ő tartotta a ballagási beszédet
a Roxbury Általános Iskolában.
Amikor a tiszteletes és néhány aktivista
felfordulást csinált, letartóztatta őket.
Emiatt a gyerekek nem tudtak elballagni,
így a helyi templomban mi tartottunk nekik egy külön ceremóniát,
és én mondtam a nyitóbeszédet.
Azt kérdezem magamtól: „Hol a változásért kiáltó többi hang?”
Országszerte megkondultak az aprócska vészharangok,
ahogy ebben az iskolában is,
csak senki nem hallja. Senki nem hallja meg.
Az emberek nem értik meg,
hogy a Roxburyben tomboló tűz Bostont is felemészti.
És tovább fog terjedni.
Számomra Boston volt
a mindenféle régi és új rasszizmus bolhapiaca.
A városháza tele volt korrupt, rasszista söpredékkel,
tégladobáló, „Vissza Afrikába!” rasszistákkal,
az egyetemen pedig radikális és sikkes álrasszisták voltak.
Ettől függetlenül Bostonban mindenki Dr. King mellé állt.
Összezavarodtam.
Lehet, hogy Dr. King szereteten alapuló, színvak társadalmáról szőtt álmát
félreértették a bostoniak.
Számukra a „színvakság” azt jelentette, hogy a feketék láthatatlanok,
ami részükről rendben is volna, és sokban nem is tér el az igazságtól.
Bill Russell elmondta, hogy mi zajlik,
és hogy az embereknek tudniuk kell erről.
Hogy miért vonulunk fel, miért tüntetünk, és mire is jó ez igazából.
Az emberek féltek felszólalni.
De ő ismerte a saját platformját.
Tudta, milyen nagy és erős a hangja.
Ajtókat és tereket nyitott a fiatalabb generációk számára.
Amikor cselekszünk, összejövünk és felszólalunk, az emberek meghallgatnak.
Nagy és befolyásos atléta voltam, és ha használni akartam,
akkor ott volt nekem egy fórum.
Russell soha nem félt hangot adni a véleményének,
de sok kosárrajongó
jobban örült volna, ha „befogja és csak játszik”.
A karrierem során úgy alakult, hogy a Celticsen kívül
nem akartam másokkal foglalkozni.
Én a Celticsért játszottam, nem pedig Bostonért.
Szerintem sok fehér embert zavart a jelenléte,
mert ők azt várták tőle, hogy térdet hajtson előttük.
De Bill Russell nem hajtott térdet.
Lakóhelyén, Readingben sokszor hívatlan betolakodóként bántak vele és családjával.
Szerintem senki nem is sejtette,
hogy a háttérben mi minden történt a szüleimmel.
A Russell család egy hétvégi útról arra ért haza,
hogy vandálok törtek be és dúlták fel a házukat.
Arra értek haza, hogy az otthonukat felforgatták.
Kristálytisztán látszott, hogy valakinek nemcsak az nem tetszett,
hogy a környéken él, hanem az sem, ahogyan viselkedik.
Mindenféléket írtak a falra.
Rasszista szitokszavakat, fenyegetéseket.
A nyaralásról hazaérve az fogadott, hogy a házunkat felforgatták.
A „nigger” szót ürülékkel írták fel a falra,
a biliárdasztalt pedig szétszaggatták, és leöntötték sörrel.
Széttörték a trófeáit, és a szüleim ágyába piszkítottak.
Teljesen megdöbbentem. Nem is sejtettem, hogy a város ennyire rasszista.
Szívszaggató, amin Billnek és a családjának keresztül kellett mennie.
A helyi rendőrség nem talált gyanúsítottat.
Egyesek szerint az „arrogáns viselkedésem” válthatta ki a betörést.
Ha Russellt nézzük, ő már így is
folyton pipa volt amiatt, ahogyan a feketékkel bántak.
Nyilvánosan soha nem beszélt ezekről a dolgokról.
Mégpedig azért, mert nem értették volna meg.
Akár egy sajtókonferenciát is tarthatott volna, hogy:
„Ezek az állatok betörtek az otthonomba,
és mindez azért, mert ti azt hiszitek, hogy baj van a viselkedésemmel.”
Azért nevezték Billt dühös feketének,
mert nem hagyta az embereknek, hogy elfelejtsék
az amerikai élet valóságát.
Az embereknek el kell fogadniuk az igazságot, mielőtt továbbléphetünk.
Minden egyes alkalommal, amikor lehetősége volt játszani,
képes volt ezt az egészet a játékba beletenni, és abba összpontosítani.
Nem ismerek mást, akinek a mentalitása ennyire egyedülálló és koncentrált lenne.
Mindig keress egy kiskaput! Ezt Auerbachtól tanultam.
Tegyél meg mindent, hogy a helyzetet a magad javára fordítsd,
intellektuálisan, érzelmileg és fizikailag is.
Volt, hogy sértegettem az ellenfelet.
A legtöbben élvezetből sértegetik az ellenfelüket,
de Bill Russell nem ilyen volt.
Bill úgy csinálta,
hogy az közvetlen hatással legyen a játékra.
Ha mondott valamit, azt azért tette,
mert tudta, hogy azzal ki fog borítani.
És nyilván ez is hozzásegítette a Celticset a győzelemhez.
Az egyik feladatom az volt,
hogy az ellenfél támadásának egy kis részét magamra tereljem.
Néha már a kezdőkörben is mondtam ezt-azt az ellenfélnek.
Például, hogy: „Jól van, srácok,
ma nem dobtok ziccert.
Az ötméteresekkel nem foglalkozom, ma nincs hozzá kedvem.
De ziccert nem engedek be.”
Vagy odahajoltam az egyik bedobóhoz: „Ha ziccerre készülsz,
hozz magaddal sót és borsot is, mert megetetem veled a labdát!”
Persze Oscar Robertsonnak és Jerry Westnek nem mondtam ilyesmiket.
Van, akit nem érdemes sértegetni.
Bill engem azért nem sértegetett,
amikor kosárra tört,
mert az visszafelé is elsülhetett volna.
Az első évemben
Russell itt volt, Satch meg én pedig itt.
Russell ránéz Satchre,
aztán meg rám.
Visszanéz Satchre, és azt mondja…
Tudod fogni azt a faszkalapot?
Bradley ettől ledöbbent.
Még soha senki nem nevezte így.
Ezen elkezdtem gondolkodni: „Ezt hogy értette?
Mi volt ez?”
Az a legrosszabb, amikor egy intelligens ember sérteget,
mert eléri, hogy rá figyelj, és ne a játékra.
Ez volt Russ kis játéka a játékon belül.
Meccsenként szándékosan követett el nagyjából két labdaakadályozást.
Persze a kosár számított,
de ezzel üzent az ellenfélnek, hogy:
„Láttad, milyen közel voltam ahhoz, hogy blokkoljam?”
Egy zseni volt.
Passz Baylornek, Baylor előretör, beemeli, de Russell blokkolja!
Russell bezsákolja! Micsoda bravúr Bill Russelltől!
Russell határozottan arrogáns és félelemkeltő volt.
A pályán kívül is a frászt hozta arra, aki odament hozzá.
Csak állt és bámulta az embert,
és meg se mukkant.
Egy atléta és egy gondolkodó ember izgalmas keveréke volt.
Mindig kiválasztott egy mozdulatsort, amit fejben
újra és újra elképzelt, mielőtt a valóságban is kipróbálta volna.
Szorgalmasan tanulmányozta a játékot.
Az elgondolás az, hogy az ellenfél képességeinek és szokásainak,
és a pálya többi részének az ismeretében ki lehet számítani,
milyen szögben érkezik az ellenfél,
tehát: „Ha ezt teszem, a röppálya ide és ide fogja eljuttatni.”
A pasas egy matekzseni.
Bill pályán bemutatott tudományának mindig is volt köze a matekhoz.
Az egyetemen
Bill a Celticses csapattársával, K.C. Jonesszal
úttörő és alternatív módszereken gondolkodott
a szögek és számítások kosárlabdázásban betöltött szerepéről.
Úgy döntöttünk, hogy a kosárlabdára egy geometrián, pontokon,
vonalakon és távolságokon alapuló játékként tekintünk.
Én szólómozdulatokról álmodoztam, ő stratégiákat szeretett kidolgozni.
K.C.-nek egyedi kosaras gondolkodása volt, és megtanított, hogyan tervezzek meg
bizonyos dolgokat, különösen a védelmet illetően.
Akkoriban minden játékos és edző úgy tekintett a védelemre,
mint színtiszta reakcióra.
K.C. ezt másképp látta.
Ő azon gondolkodott, hogyan érheti el,
hogy az ellenséges dobó onnan és úgy dobjon, ahogyan ő akarja.
Elérte, hogy az ellenfél
éppen hogy a hatáskörén kívülre dobjon,
és a játékos zavarása helyett elindult a másik irányba,
remélve, hogy megszerzem a lepattanót, és adok neki egy könnyű gólpasszt.
Tucatnyi ilyen játékról álmodoztunk,
amiket beépítettük az ellenfeleink gyengeségeiről alkotott képleteinkbe.
Végül K.C.-vel megalkottuk a saját kis kosárlabdavilágunkat.
Lelkesek voltunk.
Tornacipős atomfizikusok.
Folyton körbelengte valamiféle uralkodói légkör.
A róla készült képek között van egy bizonyos kép,
amin a pálya közepén csípőre tett kézzel áll
a teltházas Boston Gardenben.
Ha ránézek, olyan, mintha
egy király szemlélné a hűbérbirtokát.
Bármennyire is zseninek számított Russell a pályán,
a szurkolók és a firkászok kritizálták
a szeszélyes, zárkózott, arrogáns viselkedése miatt.
Arrogáns vagyok. Elismerem.
De kinek az olvasatában is vagyok arrogáns?
Ha egy fehér atléta viselkedik így,
az nem arrogancia, hanem versenyszellem és izgatottság.
Bill Russell
egy olyan országban él, ami kiközösíti,
és csak a sportolói érdemeit ünnepli.
Erre ő: „Megmondom, mi lesz. Az arénában a tiétek vagyok.
De az arénán kívül hadd éljem a saját életemet!”
A kritikusok Russell arroganciájának bizonyítékaként
azt hozzák fel, hogy nem hajlandó autogramot adni.
Játékosként 1964 után egyet sem adott.
Mindig fura érzés volt az autogramosztás,
már egyetemista kosarasként is.
Eleinte nem figyeltem erre az érzésre.
Azért adtam autogramokat, mert mindenki csinálta.
De a 60-as évek elején,
mikor egyszer kiosztottam 50-60 autogramot, azt vettem észre,
hogy utána két-három napig furán érzem magam.
A nyilvánosság és a média nagyon dühös volt.
Személyes sértésnek vették,
hogy nem hajlandó osztozkodni a személyes terén,
és nem ad autogramot.
Nem hagyhatod, hogy a szurkolók birtokoljanak, és megmondják, mit csinálj.
Nem tudom elképzelni, mi értéke lehet egy papírfecnire firkantott névnek.
Miért értékes az aláírásom, és egyáltalán miért adjak autogramot?
A pénzbeli értékemnek megfelelően játszom, és ennyi.
Amikor játszom, köztulajdon vagyok.
Amikor nem játszom, magántulajdon vagyok.
Ha akarom, adok autogramot,
de még soha senki nem kényszerített semmire.
Vagy elfogadsz engem így Bill Russellként, vagy nem.
Az autogramom semmin sem változtat,
és az, hogy kosárlabda-játékos vagyok, merő véletlen.
Nagyon tetszik, hogy a maga ura volt.
Eldöntötte, hogy csak kosarazni fog,
és csak a csapattársaival tartja a kapcsolatot.
Azt akarom mondani, hogy mindig is ő volt nyeregben.
Szívesebben folytatott mélyenszántó beszélgetést,
vagy rázott kezet egy úriemberrel vagy egy hölggyel.
Nem probléma.
De ha tudod, hogy nem ad autogramot, ne kérj tőle!
Ha valamit eldöntött, ahhoz tartotta magát.
Ezt bírtam benne.
Még az elnöknek sem adott volna autogramot.
Kértem tőle egy autogramot. Tudjátok, mit felelt?
„Nem.”
Nevettem egyet, és azt mondtam: „Nagyon vicces.
Tessék! Írja alá!”
Újra nemet mondott, és komolyan is gondolta.
Megkértem minden játékost, akivel játszottam,
hogy írja alá a fotóját,
hogy eltehessem emlékbe, vagy ilyesmi,
de Russell nem írta alá.
Azt mondta:
„Sokat vagyunk együtt. Sok helyre járunk el együtt.
Tudod, hogy nem adok autogramot.”
Mondom: „Kinyírom ezt a fickót. Ugye csak viccelsz?”
Ez a két alá nem írt Bill Russell-könyvem,
amiket H. Rap Brown és James Baldwin könyvei között őrzök.
Így a legjobb. Maga Bill Russell volt az,
aki nem írta alá nekem a könyveimet.
Három éve összefutottunk a városban.
Azt mondja: „Szia, Satch! Mi újság?” Elkezdtünk beszélgetni.
Aztán azt mondja: „Még mindig nem adok autogramot!”
Azt hiszem, apa sok szempontból megelőzte a korát.
Ha megnézzük napjaink hírességfanatikus kultúráját,
látjuk a hírességek életének buktatóit és veszélyeit.
Kritizálták amiatt, hogy nem állt be a sorba,
és nem volt nyitottabb,
de szerintem a többi sztárral ellentétben neki nem is volt erre szüksége.
Nem kért bocsánatot azért, hogy mindig önmaga volt,
és aki ezt nem tiszteli, annak valami baj van a fejével.
1963 és 1965 között elillant a kosárlabdázás varázsa.
Gyerekjátéknak tartottam, és ezt nyilvánosan ki is mondtam.
Hogyan kosarazhatnék felnőtt emberként úgy, ahogyan gyerekként tettem,
amikor megannyi fontosabb dolog van a világon?
Segíteni akartam megváltoztatni a világot, és kerestem is ennek a módját.
A fekete forradalom csak a kezdet volt, és sok minden más is változóban volt.
Fekete kosárlabdázó vagy.
Mindent átitat a rasszizmus. Még mindig nem mehetsz el akárhová.
A feketéket meg folyton bántják, megverik, és megtámadják,
te pedig a Boston Celticsnél kosarazol.
Aztán hátralépsz egyet, és átjár a túlélő lelkiismeret-furdalása.
„Mit művelek? A fehéreknek játszom,
elérem, hogy nekem szurkoljanak,
azok meg azt akarják, hogy tűnjek el a városukból?”
Nézed a tévét, látod az erőszakot,
és megszólal a szíved és az önbecsülésed,
és szörnyen érzed magad. „Nem elég, ami csinálok.”
Két társadalom van az országunkban,
és ezt muszáj elismernem.
Látom, milyen az élet, és vissza kell fognom a dühömet.
Interjúkat adott a Sports Illustratednek és a Saturday Evening Postnak,
és elmondta, hogy egyre jobban kiábrándul az amerikai téveszméből.
Megkérdőjelezi Martin Luther King erőszakmentes stratégiáját.
Megvédi Malcolm X-et és az Iszlám Államot,
ami akkoriban a legtöbb fehér amerikai számára egy szitokszó.
Elmondja, hogy a sport nem a faji megvilágosodás színtere,
hanem az amerikai társadalom átfogóbb rasszista mintáit tükrözi.
Mi történik akkor, ha valaki ennyire tudatosan csinál valamit?
És az hogyan hat az ebben lelt örömére?
Ahogy Bill Russell
a fekete atlétaként betöltött szerepével és felelősségével viaskodik,
a csapata fordulóponthoz ér.
Red Auerbach edző úgy dönt, hogy ideje visszavonulnia.
Edzőként a '65-66-os szezon lesz neki az utolsó.
Nem akartam úgy intézni, hogy ha nyerünk,
csak akkor jelentem be, hogy: „Na, most visszavonulok.”
És azt mondják majd: „Ez alattomos volt.”
Előre megmondtam: „Bármi is lesz, én visszavonulok.”
A kérdés az volt, hogy ki vegye át Red helyét.
Red első választása a csapat kapitánya és sztárja, Bill Russell volt.
Mi lehetne jobb motiváció a játékos Bill Russell számára,
mint az edző Bill Russell?
Engem kért fel először, és azt mondtam neki, hogy nem akarom.
De ha nem Bill, akkor kicsoda? A válaszra még várni kell.
Addig is be kell fejezni egy szezont,
és Red közelgő visszavonulása egy kis plusz ösztönzés a győzelemre.
Mindenképpen azt akartuk, hogy Red utolsó edzői évében
megnyerjük a bajnoki címet.
Éreztük, hogy az edzői karrierjét az fogja meghatározni, hogy hogyan zárja.
Red bajnoki búcsúztatása az utószezonon múlik.
Miután két egymást követő évben is legyőzik a Philadelphiát,
és újra elnyerik a keleti divízió bajnoki címét…
A Boston 121-117-re legyőzi a Philadelphiát!
…a Celtics ötödjére mérkőzik meg a Lakersszel.
Ahogy már többször, a széria ezúttal is a hetedik mérkőzés
utolsó másodpercein múlik, ahol a Celtics négy ponttal vezet.
Hat másodperc van hátra, és a Lakers támad.
Ellisnél a labda, felugrik, és rádobja. Ellis, szép!
Négy másodperc van hátra, és két pontra csökken az előnyük.
K.C.-nél a labda, körülveszik. Egy másodperc.
Ennyi! Vége van!
Havlicek kapja a passz, és elözönlik Havliceket!
Vége a játéknak!
A Boston Celtics…
95-93-ra legyőzi a Los Angeles Lakerst.
A tömeg elözönlötte a pályát.
Red is és én is olyan meccsre vágytunk, amivel Red győztesként búcsúzhat.
AUERBACH NEVETVE BÚCSÚZIK
Red ügyvezető igazgatóként a Celticsnél akar maradni,
hogy kinevezhesse az utódját.
Tudja, hogy Russellnek olyan edző kell, aki inspirálja,
és fenntartja a játék iránti érdeklődését.
Ki lehetne jobb erre, mint egy jelenlegi vagy korábbi csapattag?
Írtunk egy listát, és az első jelöltem Frank Ramsey volt.
Frank visszavonult, Kentuckyban volt, és nem tudta vállalni.
Megkerestünk még három-négy srácot,
de egyik se felelt meg mindkettőnknek.
Azt mondta Red: „Muszáj leszek felvenni valakit.
Szétnézek a szervezeten kívül.”
Red kétségbeesésében felhívta Alex Hannumot,
a San Francisco Warriors edzőjét,
a St. Louis Hawks korábbi játékos-edzőjét,
és Russell egyik régi riválisát, aminek Russell nem örült.
Mondom neki: „Ha őt kéred fel, veled együtt én is visszavonulok.”
Megkérdeztem Russellt: „Ki lesz az edző, ha Red visszavonul?”
Azt felelte: „Alex Hannum.”
Russell egyik legádázabb ellensége.
Mondom: „Nem játszhatsz Alex Hannumnak! Zsigerből gyűlölöd.
Az isten szerelmére, ide hallgass! Legyél te az istenverte csapat edzője!
Akarsz az edzőjük lenni?” „Aha.”
„Akkor menj, és mondd el Rednek!”
Aztán úgy 25 perccel később
ülök a hotelszobámban,
és csörög a telefon.
Red Auerbach hívott: „McSweeny, te rohadt állat!”
Kérdezem: „Mi történt, Red?”
Erre lecsapja a telefont.
Pár perc múlva kopognak. Bejön Russell: „Én vagyok az edző.”
Azt hittem, leesek a… Megöleltem, megpusziltam,
és megcibáltam a szakállát.
„Ez a legcsodásabb dolog a világon!”
AZ ELSŐ PROFI NÉGER MENTOR
Ott volt Cousy és Auerbach, de nem tudtak világbajnoki címet szerezni
Bill Russell érkezéséig, aki most már játékos-edző.
Úgy éreztem, ha kipróbálom magam edzőként,
új erőre kaphat a játékkal való kapcsolatom.
Alapvetően azt kapta, amit az érdemei alapján
meg kellett, hogy kapjon.
Bemutatom a Celtics új edzőjét. Sok szerencsét!
Köszönöm.
Red Auerbachot fogja utánozni, vagy edzőként a maga útját fogja járni?
Red Auerbachot senki nem tudja utánozni.
A magam útját kell járnom. Én is önfejű vagyok.
Ebben követni fogom Redet. Ugyanolyan csökönyös leszek, mint ő.
A Celtics szezonvégi búcsúvacsoráján
Russell jelzi, hogy bár új szerepet kapott,
a csapattársaihoz fűződő érzései és elvárásai változatlanok.
Sokat várok a csapattól a következő szezonban.
Soha nem voltam ennyire elkötelezett egyetlen csapat iránt sem.
Nem sok ember áll közel hozzám, de ti elértétek, hogy szeresselek titeket.
Soha senki nem volt hozzám olyan kedves, mint ti.
Igazi család vagytok számomra.
A Celtics több, mint egy név vagy egy csapat.
Ez egy életmód.
A bejelentés hatalmas pillanat volt a Celtics,
valamennyi sportág, és az egész nemzet számára.
Az észak-amerikai profi sportcsapatok történetében
Bill Russell lett az első fekete vezetőedző.
De a sajtó nem tudta, hogyan is kezelje a dolgot.
„HISZEM, HOGY KÉPES VAGYOK RÁ” - RUSSELL
Képes lesz pártatlanul,
fordított faji előítélet nélkül végezni a feladatát?
Igen.
Maga az első néger, aki komoly edzői szerepet tölthet be.
Nem jelent ez önnek plusz terhet?
Egyáltalán nem. Velem ellentétben mások azért kerítenek ennek ekkora feneket,
mert szerintem természetes dolog, hogy felajánlják vagy megkapjam
ezt az állást.
Russell a Celtics edzője lett, egy olyan csapaté,
ami már sok címet nyert.
Ez egy óriási dolog az amerikai sport történetében.
Emlékszem, amikor megtudtam,
hogy Russell lesz a Celtics edzője,
nagyon megörültem neki.
És alig öt év telt el a kvótarendszer óta.
Nemcsak a Celtics arca lett,
hanem a Celtics homlokzatának egy része is,
ami a világ számára a leginkább látható.
El sem tudom képzelni, milyen lehet
megpróbálni mindkét szerepben egyformán remekelni, mert a kettő nagyon más,
rengeteg energiát, mérlegelést és rálátást igényelnek.
Hát, ő jobb nálam.
Russell és a Celtics erősen indítja a szezont,
az első 12 mérkőzésből tízet megnyernek.
De a győzelmeken és vereségeken túl
volt egy esemény, ami mélyen megérintette Bill Russell edzőt.
A Celtics egyik louisianai barátságos mérkőzésére
Bill apja elhozta a nagyapját az élete első kosárlabdameccsére.
Mr. Charlie megjelent az öltözőben az öreggel.
Pár perccel később eluralkodott rajtunk a pánik.
Az öreg elkezdett sírni. Azt hittem, szívrohama van.
Csak utána vettük észre, hogy nem fájdalmában sír.
Megdöbbenten bámulta
Sam Jonest és John Havliceket a közeli zuhanyzóban.
A két csapattársam zuhanyzás közben beszélgetett,
és észre se vették, hogy az öreg elérzékenyül.
Az öreg ránk nézett, és lassan elkezdett beszélni.
„Nem hittem, hogy megélem a napot,
amikor egy feketéről egy fehér emberre folyik a víz.”
Közben a fejét csóválta.
„És tudjátok, látom rajtuk, hogy kedvelik egymást.”
Megvan a lehetőségük, hogy átvegyék a vezetést
a győzelmek hosszú sorozata után. Mit jósol, mi lesz?
Ha nem lesz nagyobb sérülés, szerintem eljutunk a végéig.
Talán többet vállalt magára, mint amennyit akkor elbírt.
Mérkőzésenként átlagosan 45 percet játszott,
közben edzősködött is,
és tett róla, hogy eljussunk oda, ahova kellett,
hogy a támadás jól menjen, és a védők is ott legyenek, ahol kell.
Szerintem amikor elfogadta az állást, még nem tudta,
hogy az mennyivel többet fog kivenni belőle.
És történetesen pont ez volt az az év, amikor Wilt végre összeszedte magát,
és egy észbontó csapatba került.
Itt a hivatalos meccs előtti program, csak 35 cent.
Benne van a hivatalos csapatfelállás is.
A hivatalos programfüzetben mindent megtalálnak Wilt Chamberlainről.
Az elmúlt két évben a 76ers
ígéretes csapatból ütős csapattá fejlődött.
Az NBA legjobb tabellájával büszkélkedhettek,
és Wilt olyan csapatra lelt, akikkel végre összebarátkozott.
Blokkolásban is le lehet sérülni.
Az elmúlt tíz évben a Celtics tízből kilenc világbajnokságot megnyert.
Tavaly a 76ers volt az NBA második legjobb csapata.
A múlt üvöltve követeli: „Verjétek el a Bostont!”
Vissza Greerhez, rá akarja dobni. Rá is dobja, bent van.
Nem kíméli egymást a két klubcsapat!
Greer balra. Rádobja. Kipattan.
Chamberlain megszerzi. Bedobja, de lefaultolták.
Az 1967-es rájátszások első három meccsét a Sixers uralta.
Wilt, aki most már veterán, finomított a játékán.
Többet passzol, és elkötelezettebb a csapatvédelem mellett.
Gyönyörű blokkolás Chamberlaintől! Gyönyörű blokkolás Chamberlaintől!
Az NBA-nél töltött első játékos-edzői évében
Russell egy stabil, de hibás szervezetet örökölt.
Elmentünk a Gardenbe, de a szurkolók
gyalázatosan és rosszindulatúan viselkedtek.
Nem sportmérkőzés volt, hanem acsarkodás.
Egy szurkoló is beszállt.
A Celtics Bostonban megnyeri a negyedik mérkőzést,
majd visszatérnek Philadelphiába,
ahol a szurkolók a Celtics-dinasztia megdöntését követelik.
Walker előretör, ziccer.
Elképesztő ez a kosárcsapat.
Greernél a labda, próbálják fogni! Ziccer.
A BOSTON HALOTT
A Philadelphia-szurkolók azt kántálták, hogy: „A Celtics halott. Végre halott.”
MA ESTE VÉGETEK LESZ
Bill Russell végignézi, ahogy romba dől körülötte a dinasztia.
Öt, négy, három, kettő, egy!
Wilt és a Philadelphia 76ers azért győzött le minket, mert jobbak voltak.
Szinte elkergettek minket a pályáról,
és azonnal megízleltem a vereség ízét.
Hiába a Celtics példátlan,
zsinórban nyolc bajnoki címe, a bostoni szurkolók kifütyültek engem.
„Padlót fogtál, mi?”
„Tudtam, hogy nem bírjátok tovább. Nem megy ez már nektek.”
Alig bírtam felfogni.
Abban az évben a Sixers megnyerte az NBA-döntőt,
ezzel Wilt is megszerezte első bajnoki címét.
Eközben Bostonban a Celtics keserű vereségének halottszemléi
egyetlen emberre koncentrálnak.
Hozzászoktunk a győzelemhez,
és azt hittük, ha húzóemberként Russellre támaszkodunk,
akkor mindent megnyerhetünk.
Russ büszke ember volt,
és nagyon bántotta,
hogy nem nyertünk.
És szégyellte magát.
Csendes lett, és nem akart a szezonról beszélni.
Ő már csak ilyen volt.
Azt mondta: „Majd meglátjuk, mi lesz jövőre.”
Ha esetleg valakinek nem tűnt volna fel a világbajnokság okozta nagy izgalom,
szombat este kezdődik a következő NBA-szezon.
Itt vagyunk a Boston Gardenben. Visszatérnek
a Celtics veteránjai, hogy megpróbálják visszaszerezni a koronát,
amit a Philadelphia 76ers elvett tőlük.
Sose próbáltam eredményt jósolni.
Az évek alatt sokszor kérdezték, hogy: „Mit jósol, mi lesz?”
Azt feleltem: „Nem tudom. Nincs mit mondanom.”
Tavaly is megkérdezték: „Mit jósol, mi lesz?”
Azt feleltem: „Nyerni fogunk.” És nem nyertünk.
Szóval soha többé nem fogok jósolgatni.
Második szezonos edzőként Russell két nehézséggel is szembesül.
Egyrészt bizonyítania kell, hogy vissza tudja szerezni a bajnoki címet
a Philadelphia 76ers elleni vereség után.
A másikat egy kegyetlen háború idézi elő, ami kettészakítja
Amerikát és a sport világát is.
Már a háború legelején határozott véleményem volt Vietnámmal kapcsolatban.
Számomra ez a gyarmati háborúk folytatásának tűnt,
ami engem, mint feketét, aki ellenzi az afrikai gyarmatok létezését,
érzékenyen érintett.
A vietnámiak gyakorlatilag azt mondták,
nem akarják, hogy nyugatiak uralják az országukat.
Mi, amerikaiak természetesen másképp látjuk.
Birodalomként ragaszkodtunk a hadüzenethez,
mintha ez a kommunizmus és a demokrácia harca volna.
A vietnámi bombák otthon robbannak fel.
Elpusztítják a tisztességes Amerika
álmát és lehetőségét.
Áruld el, LBJ, hány gyereket küldtél ma a halálba?
A kurva komcsik irányítják ezt a helyet!
A háború haragot és keserűséget szült, és megosztotta a nemzetet.
- Mit akarunk? - Békét!
- Mikor akarjuk? - Most!
A háborúellenesek egyike
egy 25 éves nehézsúlyú bajnok volt, Cassius Clay,
aki felvette az iszlám vallást és a Muhammad Ali nevet.
Ali azzal érvelt, hogy vallási és etikai meggyőződései
akadályozzák abban, hogy számára ismeretlen embereket öljön.
Nem hiszem, hogy Vietnámba kéne mennem
olyanokra lövöldözni, akik soha nem hívtak „niggernek”,
nem lincseltek meg, és nem erőszakolták meg az anyámat.
Alitól elvették a címét,
vád alá helyezték,
elítélték öt évre,
és megbüntették 10 000 dollárra.
Amit Muhammad Ali tett,
az véget vethetett volna a bokszolói karrierjének.
Nem érdekelte, hogy eleshet több millió dollártól. Nagyon bátor volt.
Erősítette bennünk a fekete sportolói büszkeséget,
mert a tetteivel megmutatta, hogy mi az,
ami igazán fontos.
Nem tudom, hány atléta van,
aki képes lenne megtenni azt, amit ő.
Ehhez rengeteg akaraterő és elszántság kell.
És igaz hit.
A CLEVELANDI CSÚCSTALÁLKOZÓ 1967. JÚNIUS 4.
A clevelandi csúcstalálkozó a fekete atléták válasza volt arra,
hogy Ali megtagadja a katonai behívóparancsot.
Ezzel fejezték ki, hogy támogatják a testvérüket.
Nem Muhammadot akartuk meggyőzni, hogy lépjen be a hadseregbe.
Felajánlottuk neki a segítségünket.
Semmi nem mondja ki, hogy egy nehézsúlyú bajnok
milyen vallású legyen, és hogy nem tiltakozhat a háború ellen.
Azért jöttünk el, mert Muhammad Ali barátai vagyunk.
És szerettük volna közvetlenül tőle hallani,
hogy amit az újságokban írnak, és a tévében mondanak,
abból mennyi igaz.
Számos nagyon súlyos kérdést intéztünk hozzá,
és összességében meggyőzött minket arról,
hogy ez számára alapvetően egy vallási ügy.
Hisz a vallásában,
és az álláspontja teljes mértékben ezen alapszik.
Mindaz, amin keresztülment,
nagyon magányos emberré tette.
Ez a híres fénykép.
Valószínűleg a 20. század egyik legikonikusabb képe.
Az a maréknyi fekete férfi, azok a sztárok,
a Cleveland Browns, a Celtics, a Packers sztárjai kiléptek
a csapatban betöltött sztárszerepükből, és azt mondták:
„Mi elsősorban feketék vagyunk.”
Kötelesnek és felelősnek érezték magukat,
hogy a platformjaikat, a hangjukat, az akaratukat és vágyaikat
az ország megváltoztatására használják, és hogy megmutassák,
mit jelent fekete atlétának lenni.
Bennem és Billben az volt a közös,
hogy nem voltunk hajlandóak feladni az egyéniségünket,
és eltűrni az előítéleteket,
a diszkriminációt
és a tisztességtelen bánásmódot.
Ha sztárként
a megfelelő dolgokat mondod, és a megfelelő dolgokat teszed,
akkor kereshetsz némi pénzt.
De ha aktivista akarsz lenni, mindezt fel kell adnod.
Bill különleges egyéniség volt.
Számíthattunk rá abban,
hogy szembemegy az igazságtalansággal.
Bill Russell megragadta a velejét,
a szívét és a lelkét annak, amit Ali mondott.
Egy riporter megkérdezte Billt, hogy:
„Mi lesz Muhammad Alival?”
Erre Bill azt felelte:
„Nem aggódom Muhammad Aliért.
Ő elérte azt, amit nekem nem sikerült.
Talált nekem valamit, ami iránt annyira elkötelezhetem magam,
hogy hajlandó vagyok feltenni rá az életem.
Én nem Aliért aggódom, hanem inkább magunkat miatt.”
Ez itt a CBS Híradó különkiadása.
Dr. Martin Luther King Jr.-t,
a Nobel-díjas polgárjogi aktivistát
ma este megölték a Tennessee állambeli Memphisben.
A Lorraine Hotel második emeleti erkélyén állt,
amikor rálőttek az utca túloldaláról.
A golyó a nyakán találta el.
Dr. Martin Luther King Jr. álma
nem halt meg vele együtt.
Amerikát nem irányíthatja a fegyver,
csakis a szabad és igaz emberek választása.
Szerintem minden csapat minden tagja fajtól, vallástól,
mindentől függetlenül,
érezte a veszteséget.
És mindannyiunkra hatással volt.
Zavargások törtek ki több mint 150 amerikai városban.
Az ország történetében soha nem látott gyújtogatási és fosztogatási hullám.
Próbára teszik a köztársaság szakítószilárdságát.
Országszerte számos városban elszabadult a gyász és a harag.
A Celtics másnap játszotta volna Philadelphiában
a keleti divízió döntőjének első mérkőzését a 76ers ellen.
Nem fogjuk tétlenül tovább nézni, ahogy meggyilkolják a vezetőinket.
Egész nap sokkos állapotban voltam.
Négy-öt órán át csak ültem, és másról sem tudtam beszélni.
Aztán arra gondoltam, hogy nem kéne játszanom. Felhívtam Wiltet.
Még a legnagyobb atléták, az olyan sztárok,
mint Bill Russell és Wilt Chamberlain,
még ők se tudták rávenni az NBA-t, hogy ennek a nagyszerű embernek a tiszteletére
elhalasszák a meccset.
A szurkolók már kezdték megtölteni a stadiont,
és Chamberlain szavazást indított az öltözőben, hogy játsszanak-e vagy sem.
Egyetértettünk abban, hogy ilyen későn már nem kéne lefújni a meccset.
Baj lehet belőle, ha tíz-tizenkétezer ember előtt lefújjuk.
Végül a két csapat úgy döntött, hogy játszanak.
A szurkolók egy sztoikus, mégis dekoncentrált mérkőzést láttak,
még a két nagy rivális, Russell és Chamberlain között is.
Ijesztő volt a hangulat. Nem volt jelen ugyanaz az öröm és izgalom,
ami a rájátszásokat jellemzi.
A Celtics 127-118-ra nyerte a meccset.
Kinget négy nappal később helyezték nyugalomra Atlantában.
King temetésén jelen voltak a politika és a szórakoztatóipar nagyjai,
és az NBA szupersztárjai.
Sokan féltek, hogy vele együtt az álma is meghalt.
Nagyon tiszteltem Dr. Kinget.
Ő volt az utolsó védvonal.
Amiket tíz éve mondtam,
amiket „egy dühös néger nyafogásaként” elhessegettek,
azok ma beigazolódni látszanak, és ez nagyon szomorú.
Az erőszakból soha semmi jó nem születik.
Volt egy ember, aki hitt az erőszakmentességben,
és erre megölték.
Ez egy igazi tragédia.
A King temetése utáni napon, április 10-én
a Boston Gardenben folytatódott a rájátszások szériája.
A KELETI DIVÍZIÓ 1968-AS DÖNTŐJE
A 76ers játékban és pontszámban is felülmúlta ellenfelét,
és a Celtics 115-106-tal veszített.
A Philadelphia a következő két meccset is megnyerte.
Soha egyetlen csapat, még a Celtics sem állt talpra
egy három-egyes hátrányból.
De a kövér hölgy még nem énekelt.
És addig nincs vége, amíg a kövér hölgy el nem kezd énekelni.
Az ötödik meccsen bravúrosan tért vissza a Celtics,
és 122-104-re legyőzték a Philadelphiát.
És ezzel fordult a kocka.
A következő meccset a Celtics nyerte a Gardenben.
Russell folytonos blokkolásával és remek edzői munkájával
eljutottak a philadelphiai szériadöntőig,
bizonyítva, hogy még mindig bajnokok.
Russell azt mondta, ez volt élete legkielégítőbb győzelme.
A döntőben a Celtics legyőzte a Lakerst,
ezzel Russell megszerezte tizedik bajnoki címét, és az elsőt vezetőedzőként.
Gratulálok a nagyszerű játékhoz és szezonhoz!
Köszönöm.
Az előző szezonokhoz képest fárasztóbb volt most
játékosként és edzőként is tevékenykedni?
Nem mondanám.
Képesek lesznek az új fekete atléták együttesen elérni
a társadalmi és politikai változást?
Az évek során azért mondhattam és tehettem azt, amit,
mert volt befolyásom, és mert nagyon jó voltam.
Másrészről viszont emiatt még többet veszítettem,
ahogy azt már említették, anyagi értelemben.
De az engem nem érdekel, mert ha nem állok ki az igazamért,
akkor nincs semmim.
Az atlétákat inkább terméknek tekintik, semmint embernek.
Folyamatosan zaklattak, és magánzárkában is voltam,
mostanáig nagyjából három hónapot.
- Kik vagytok? - A Fekete Párducok!
Le kell számolni a fasizmussal,
mielőtt az számolna le velünk.
Teljesen haszontalannak érzem magam.
Miután láttam, hogy az emberek mi mindenen mennek keresztül,
úgy érzem, az én közreműködésem igen csekély.
Az utolsó három-négy évben Russ vissza akart vonulni.
Mondom: „Nem vonulhatsz vissza, Russ!
Tovább kell játszanod, hogy még több bajnokságot nyerhessünk,
és továbbra is hazavihessük a bajnoki fizetéseket. Érted?
És nélküled nem tudunk nyerni.”
1969. március 15-én
egy Baltimore Bullets elleni meccsen
a Celtics az utolsó másodpercekben egyenlített.
Labdaszerzés után Russell edző időt kért.
Üvöltöztem, hogy: „Elkaptuk a grabancukat! Nyírjuk ki őket!”
Aztán hirtelen kitört belőlem a röhögés, és nem bírtam leállni.
A többiek azt hitték, megőrültem. Mondom: „Ez nem semmi!
Felnőtt létemre félmeztelenül szaladgálok több ezer ember előtt,
kosárlabdázom, és arról üvöltözök, hogy valakit ki kell nyírni.”
Úgy néztem a csapattársaimra, mintha valami rosszat mondtam volna.
Ők üveges tekintettel néztek rám, mintha semmit nem is mondtam volna.
Elvesztettük a labdát, és a Bullets nyert.
Profi karrierem évei során sokat nevettem,
de magát a játékot soha nem gúnyoltam.
Nem tudsz megfelelni a játéknak,
ha a nevetséges részleteire figyelsz.
Tudtam, hogy a sport világában nincs végső győzelem.
A játék megy tovább,
és az egyetlen végső győzelem az, ha az utolsó meccs végén
épségben jössz le a pályáról.
Senki másnak nem mondtam el, csak magamnak,
hogy ebben a szezonban játszom utoljára.
Nehéz szezont élt meg a Celtics,
és a liga szemében a csapat
kezd egyre jobban meginogni.
Kezdett egyre gyakrabban elillanni a kosárlabdázás varázsa.
Tudtam, hogy néha azért történik, mert egyszerre voltam edző és játékos,
viszont sokszor inkább azért, mert már nem tudok lépést tartani.
Egyértelmű volt, hogy elérkezett Russell alkonya.
Sam Jones és Satch Sanders is benne volt már a korban.
Aggastyánoknak hívtuk őket.
Úgy léptek a pályára, hogy a térdük körbe volt tekerve bandázzsal.
A fekete, magas szárú csukáikkal mintha a 40-es évekből léptek volna elő.
Igazából már sajnáltuk is őket.
Elértem a karrierem azon pontját, amikor már minden szezon egy büntetés.
Abban az évben negyedikként végeztek a divízióban.
Vége kellett volna lennie.
Senki nem gondolta, hogy nyerhetnek.
A közepes teljesítményük és a vészjósló előrejelzések ellenére
a Boston bejutott a keleti divízió elődöntőjébe,
ahol a 76ers ellen játszottak.
A Celtics felülkerekedett a Philadelphián.
Utána a Knicksszel küzdöttek meg a divízió címéért.
Tudtuk, hogy a Philadelphiát le tudjuk győzni.
Egyszerűen tudtuk.
De a New York már problémásabb.
A KELETI DIVÍZIÓ 1969-ES DÖNTŐJE
A Knicksnek minden klappolt.
A centerük a szorgos, de ügyes vezetőjük, Willis Reed volt,
a bedobójuk az éles eszű Bill Bradley, a dinamikus fogójuk pedig Walt Frazier.
A szezon elején még a bajnoki címet emlegettük.
Aztán ott vagyunk az öltözőben:
„Fiúk, pontosan erről beszéltünk.
Ezért játszunk, szóval csináljuk meg!”
Azt hittük, hogy nyerhetünk.
A Knicks azt hitte, hogy legyűrhetnek minket,
mert a rendes szezonban hétből hat meccset megnyertek.
Willis Reed volt a védelmük gerince.
Mindenkinek segített.
Elkezdtem játékról játékra változtatni a támadásunkon.
Ha alsó centerhez igazodtak, mi a felső centerben támadtunk.
És ezzel megváltoztattam a védelem működését is.
De egyszerűen csak mi voltunk a jobb csapat.
Ők persze erről hallani se akartak.
Russell meccsenkénti finomhangolása bevált.
A Knicks padlóra került.
Karnyújtásnyira volt a tizenegyedik bajnoki cím.
A Celtics hetedjére mérkőzik meg a Lakersszel az NBA döntőjében.
Sikerült megszereznie Wilt Chamberlaint.
Mit gondol, sok embert bosszantott fel ezzel?
Szerintem inkább éppen hogy sok embert tettem boldoggá.
Szerintem boldoggá tettem a keleti divízió edzőit, mert így több esélyük van.
A három nagy játékossal egy veszélyes triót tudhat magáénak.
- Mit gondol, milyen lesz a szezonjuk? - Egy dolgot tudok. Nyernünk kell.
Különben elveszítem az állásomat.
Mindig is szerettem volna olyanokkal egy csapatban játszani,
mint Jerry West és Elgin Baylor, és a többi erős Lakers játékos.
Nagyon örülök, hogy eladtak,
mert olyan csapathoz kerültem, aminek jó esélye van
az egyik legjobb csapatként bekerülnie a kosárlabdázás történetébe.
A Lakers még soha nem győzte le a Celticset döntőben,
de amikor 1969-ben Chamberlain csatlakozott Westhez és Baylorhöz,
a csapat az NBA eredeti nagy hármasával büszkélkedhetett.
Jobb csapat voltunk, és pont.
A Boston meg se érdemelte, hogy egy ligában legyenek velünk.
Fasorban se voltak hozzánk képest.
A 13-as játékos, a kansasi Wilt Chamberlain.
Sokan mondják, hogy: „A Celtics kiöregedett, nem tudnak többé nyerni.”
Teljes szívével hisz benne, hogy ismét összehozhatják?
Igen.
Hölgyeim és uraim, kezdődik a világbajnokság.
Minden ezen áll vagy bukik.
Russell és Wilt oda-vissza harcoltak,
a meccset pedig az 53 pontot hozó Jerry West döntötte el,
aki az első mérkőzést megnyerte a Lakersnek.
Azon a meccsen Jerry West jobban játszott, mint bárki, akit valaha láttam.
Megállíthatatlan volt.
A Boston Globe megkérte Russellt, hogy írjon napi jelentést,
és minden meccsről ossza meg véleményét az olvasókkal.
Szókimondó és őszinte volt, mint mindig.
West pontszerzése sokat nyomott a latba,
de a meccs két ponton múlott, ennyin buktunk el.
Az se számított volna, ha 100 pontot szerez,
ha végül egy vagy két ponttal, de mi nyerünk.
A győzelem az, ami számít.
A második mérkőzésen West 41 pontot szerzett,
ezzel ismét győzelemre vezette a Los Angelest.
A Lakersnek két győzelem előnye volt
Russell Celticsével szemben.
A Celtics bajban volt.
Egy csapat se tudott két vesztes meccsből talpra állni.
Meccsenként átlagosan 119 pontot kaptunk be.
Nem szabadna minden meccsen ennyi pontot veszítenünk,
mindegy, hogy ki szerez pontot ellenünk.
A széria következő két mérkőzését Bostonban játszották.
Mindkettőt a Celticsnek kellett nyernie,
hogy esélyük legyen a tizenegyedik bajnoki címre.
A harmadik mérkőzést megnyerték,
de a negyediken egy ponttal vezetett a Lakers,
amikor a vége előtt hét másodperccel labdához jutott a Celtics.
Sam Jones beszáguld, és hárman próbálják elzárni.
Rádobja,
és bingó!
Még volt egy másodperc, de a játék véget ért.
Gyenge győzelem, de elfogadom.
Sam dobott egy rizikós kosarat.
Az első négy mérkőzést mindig a hazai csapat nyerte,
akárcsak az ötödiket, amit a Lakers Los Angelesben zsebelt be.
Van, amit jobb nem kimondani. Tehát ami a csütörtök esti
Lakers elleni meccset illeti, nincs hozzáfűznivalóm.
A következő hazai meccsen megmutatkozott Bill bosszúsága,
és úgy fogta az egykor százpontos embert, hogy csak nyolc pontot sikerült szereznie.
A hazai pálya előnye előrevetítette a szériát,
és a Los Angeles-i döntőmeccsen
továbbra is a Lakers volt a favorit.
Mit gondol arról, hogy az immár sokadik hetedik mérkőzést
ezúttal idegenben fogják játszani?
Volt már ilyen korábban.
A CELTICS IDEGENBEN A LAKERSNÉL DÖNTŐ, HETEDIK MÉRKŐZÉS - 1969. MÁJUS 5.
A Boston 13 éven belül a tizenegyedik bajnoki címéért küzd.
A Lakers megpróbál véget vetni a dinasztiának.
A hetedik meccsen a Lakers volt hazai pályán,
és végre megvolt az esélyünk megnyerni azt a bajnoki címet,
amit még soha nem sikerült eloroznunk a Boston Celtics elől.
Jerry West úgy foglalta össze, hogy: „Meg tudjuk verni őket,
és talán soha többé nem lesz ilyen esélyem.”
Gondoltunk, hogy problémás lesz.
Őszintén szólva, nem voltunk olyan magabiztosak,
mint régebben.
Nagy nap a mai. A Lakers viheti a pálmát,
és világbajnokká válhatnak.
Jack Kent Cooke lufikat függesztett a Forum tetőgerendáira,
amiket a Lakers győzelmekor akart kiereszteni.
Hogy juthat eszébe bárkinek olyan hülyeség,
hogy lufikat tegyen fel oda?
Jack Kent Cooke minden ülőhelyre tett egy papírlapot:
„Amikor a Lakers megnyeri a bajnokságot, rázendít az egyetemi zenekar,
és kiengedjük a lufikat a tetőgerendákról.”
Odavittem egy papírt Russellhez.
Sam megmutatta, mire azt mondtam: „Teljességgel lehetetlen,
hogy a Lakers nyerje a mai meccset. Nem verhetnek meg minket.”
Ha valaki kekeckedik veled,
az édesanyádat emlegeti,
megrángatja Superman köpenyét,
kihúzza nálad a gyufát,
rossz fát tesz a tűzre,
akkor dühös leszel, és a dühös ember jobban teljesít.
Russell kontra Chamberlain.
Russell elüti a labdát Sam Jonesnak.
Leadja Havliceknek, akit Baylor próbál fogni.
Havlicek hat méterről rádobja, bent van. Tíz másodperc alatt pontot szerez.
Azon a meccsen Russell stratégiája az volt…
SAM JONES HANGJA
…hogy rendesen megfuttatjuk őket.
Sam középen, alulról emeli be, bent van.
Megkerüli Siegfriedet, rádobja. Russell blokkolja! Hatalmas bravúr!
Nagyon élénk a Celtics, a Lakers egyre többet téblábol.
Fáradtabbnak tűnnek a Celticsnél.
A Celtics az utolsó negyedre összeszedett egy 17 pontos előnyt.
Tizenhét pontos hátrányban a Lakers.
Ám Jerry West és a Lakers nem volt hajlandó feladni.
A dobásaival új életet lehelt a Forum közönségébe,
és lecsökkentette a hátrányt kilencre.
Minden szempár Wiltre szegeződött.
Havlicek rádobja öt méterről, nem megy be, lepattanó.
Chamberlain megszerzi. Chamberlain fájlalja a jobb térdét.
Chamberlain lesérült, és hátul maradt.
A játékvezetők időt kérnek. Sérülés…
Lehet, hogy el kell hagynia a pályát.
Wiltnek le kell mennie, nem tudja folytatni.
Van Breda Kolff tajtékzott!
„A nagy mamlasz!
Mi az, hogy otthagyja a meccset?”
Puszta önzőségből,
de amikor Wilt elhagyta a pályát, megsértődtem.
Nem hittem el, hogy annyira lesérült.
Ha mégis, azt akartam, hogy visszajöjjön.
Már annyira közel voltunk, hogy befejezzük ezt a nagyszerű meccset.
Olyan volt, mintha egy imádott könyv végén
találnék egy elírást.
Mel Counts fog beállni Wilt Chamberlain helyett.
Mel Counts állt be, és nagyon jól játszott.
Egyet pattogtat, és rádobja négy méterről. Bent van!
Wilt nélkül a Lakers gyorsít a tempón,
kihasználva a kiöregedő Celticset.
Szemmel láthatóan fordul a kocka, új erőre kapott a Lakers.
Majdnem ki is egyenlítettek.
Egy karnyújtásnyira a világbajnoki cím, szinte már a markukban érzik.
Már csak egy pont a hátrány.
Aztán azt mondja nekem Wilt:
„Szólj a főnöknek,
hogy kész vagyok visszaállni!”
Van Breda Kolff annyira hisztérikus és dühös volt, hogy azt felelte:
„Üzenem neki, hogy bekaphatja.
Nincs rá szükségünk.” Nem engedte vissza Chamberlaint a pályára.
Látják a fényt az alagút végén, de még mindig az alagútban vannak.
A Lakers Wilt Chamberlain nélkül tér vissza az időkérésről.
Egyetlen pontos hátrányunk volt,
és alig több mint egy perc volt hátra.
Havliceket fogtam, nála volt a labda, és ide-oda cselezett.
Odanyúltam mögüle, és elütöttem előle a labdát
egyenesen Don Nelson kezébe.
Ott állt a büntetővonalon.
Don Nelson megfogta a labdát, és rádobta.
Gyorsan ellökte magától a labdát,
neki a gyűrű hátuljának, és a magasba repült.
A palánk fölé pattant.
Nagyjából négy méter magasra.
Aztán bement a kosárba.
Erickson…
Elüti a labdát, de Nelson megszerzi!
Olyan volt az a dobás, mint egy lassított felvétel.
Don Nelson!
Puszta szerencse volt.
Mintha egy felsőbb hatalom nem akarta volna, hogy mi nyerjünk.
És a Boston Celtics ismét megcsinálja!
Néha úgy érzem, Jerrynek igaza volt, mikor azt mondta,
hogy átok ül rajta, amikor a Celticsszel játszanak.
Van, aki túlteszi magát rajta. Nekem soha nem sikerült.
A mai napig sem.
Olyan, mintha lenne egy lyuk a szívemben.
A sportkarrierem legnagyobb csalódása, hogy egyszer sem sikerült
legyőznöm őket.
De mindig is Bill Russell volt a nagymenő.
Rengeteg lufi lóg fent a gerendákon, de nem fogják kiengedni őket.
Mondhatni, hogy a Forumban velük voltak a kelta istenek.
Tipikus Boston Gardenes bravúr.
Természetesen kijelenthetjük,
hogy a Celtics a legnagyobb sportdinasztia
a profi sport történetében.
A csapattársaim annyira keményen küzdöttek,
és annyira csodálatosan kitartottak,
hogy nagyon büszke voltam rájuk és magamra is.
Óriási győzelem volt, Bill!
Pontosan.
Tudom, nehéz most bármit is mondani.
Hatalmas győzelem volt.
A társaim remek srácok.
Nagyszerű volt, ahogy értem játszottak,
és ez biztos közhelyesen hangzik,
de a meccs előtt azt mondtam nekik, hogy: „Nem érdekel, mi lesz.
A világon semmiért nem cserélnélek el titeket.”
A meccs után arra vártam, hogy Bill Russell mikor lesz egyedül.
Ott vagyok 25 évesen, vörös hajjal, szeplősen,
én vagyok a legfehérebb srác egész Észak-Amerikában,
és odamentem hozzá.
Odamegyek Billhez, és azt mondom: „Bill?”
Ő rám néz, mire én megkérdezem tőle, hogy:
„Van rá esély, hogy most már visszavonul?”
Aztán jött egy kis szünet,
és Jim Brown, aki szintén ott volt, rám néz, és azt mondja:
„Visszavonulni? A fickó most nyerte meg a világbajnokságot.
Hogy kérdezhetsz tőle olyat, hogy vissza akar-e vonulni?”
Nem hiszem, hogy másnak is leesett volna, hogy az volt Bill Russell utolsó meccse.
A kosarazáshoz képest teljesen más dolgok érdekelték,
és szerintem a kíváncsisága teljesen más irányba terelte.
Amikor Bill Russell elmondta, hogy visszavonul a kosárlabdázástól,
csak néztem rá, és először el se hittem.
De amikor láttam, hogy elérzékenyül,
kezdtem elhinni, hogy tényleg ki fog lépni.
Végül a Sports Illustrated egyik cikkében jelentette be a visszavonulását,
amiért 25 000 dollárt kapott.
VÉGEZTEM A KOSÁRLABDÁZÁSSAL
Egy évem volt hátra a Celticsszel kötött szerződésemből.
Az egyik legdrágább sportolói szerződés, és nagyon elégedett voltam vele.
Persze fizettek a játékomért, de sok más dolog miatt is játszottam.
Azért játszottam, mert a legjobb akartam lenni.
Egy csapat tagja voltam,
és annak szenteltem magam, hogy a legjobb csapattá tegyem őket.
De ami a játékot illeti, elhagyott a versenyszellem.
Ha most beállnék játszani, a többiek látnák rajtam, hogy nem igazán érdekel.
Így nem lehet se játszani, se mást csinálni.
Az utóbbi szezonban végig ott volt bennem
az a kísérteties érzés, hogy ezt már átéltem.
Minden cselt, minden helyzetet, az elzárásokat, a mellédobásokat.
Már mindet láttam és csináltam korábban, és minden ismétlődéssé vált.
Ezzel a hozzáállással nem lehet még egy szezont végigjátszani.
Amikor megtudtam, azt mondtam: „Te jó ég!”
Történelmi pillanat volt, hogy egy fickó, aki még mindig olimpiai szinten
tudna játszani, azt mondja: „A francba ezzel! Nem játszom többé.”
Véget ért a karrierje.
És többé nem tér vissza.
A csapatsportok legkiemelkedőbb dinasztiája
azután a meccs után véget ért.
A profi kosárlabdázás 1969 után eltűnt az életemből,
de azzal együtt sok minden más is.
Az életemben mindent tehernek éreztem,
beleértve a nőt, aki 13 éve a feleségem, a három gyermekemet, a bostoni barátaimat,
és minden tulajdonomat.
Visszavonulásom után pár hónappal
hátrahagytam a bostoni életemet és minden velejáróját.
Minden lélegzetvételemet egy kicsit fagyosnak éreztem.
Miután 13 évet töltöttem a nyomáskamrában, kimerészkedtem a külvilágba.
Úgy éreztem, tartozom valamivel, de nem tudtam, hogy mivel.
A fejemben
tudtam, hogy a kosárlabdázás nem arra való, hogy megvédjen,
de még soha nem kellett nélküle élnem.
Bill Russell megpakolt egy bőröndöt, beült a Lamborghinijébe,
és elment Los Angelesbe.
Amennyire én tudom, az élet Los Angelesben zajlik.
Ígérem, hogy mindenki másnál jobban fogom érezni magam.
Egy másik pálya csalogatta, a szórakoztatóipar.
Köszöntöm minden idők egyik legnagyobb kosárlabda-játékosát,
Mr. Bill Russellt!
- Ki írja a szövegedet? - Én.
Hogy értetted azt, hogy: „az egyik legnagyobb kosárlabda-játékos”?
Bocs, Bill.
Minden idők legnagyobb kosárlabda-játékosa!
Bill szerepelt néhány szórakoztató műsorban és talk showban.
Bill, ha ezt így folytatod, bedugnak a gyogykóba!
Megmutatom, hogyan kell.
- Oké. Persze. - Rendben? Így.
Mr. Tillengast!
Igen, uram?
LÉLEKEMELŐ CIPŐBOLT
Ő itt Mr. Tillengast.
Egy saját, de rövid életű talk showt is vezetett.
A nevem Bill Russell.
Az én nevem Bill Russell.
A nevem Bill Russell.
Megtenné az igazi Bill Russell, hogy feláll?
A BILL RUSSELL-SHOW
Russell a színészkedésben is kipróbálta kéztechnikáját. Kevesebb sikerrel.
Rendezem az adósságom.
Majd néhány reklámban is szerepelt.
Nem tudok hibázni!
Legalábbis hosszú távon.
Több csatornánál is NBA-elemző volt.
Te tudod, milyen érzés, hiszen ezt csináltad.
De én soha egy pontot se dobtam.
De embereket hoztál ide, hogy pontot dobjanak.
Szóval túlfizettek.
Russell folyamatosan tartott előadásokat is,
ahol megosztotta tapasztalatait és bölcsességeit a fiatalokkal.
Számomra az oktatás egy olyan alapkő, amit az ember arra használhat,
hogy gondoskodjon magáról.
Hogy hajlandó legyen elfogadni a felelősséget,
hogy az emberiség részesévé váljon.
A nevem Rob Chamberlain, és azt szeretném kérdezni…
- Mit mondtál, mi a neved? Rob Chamberlain.
- Chamberlain? - Aha.
- Nem vagyunk rokonok. - Azt valahogy sejtettem.
Az egyik beszélgetésben amiatt kritizálta Wilt Chamberlaint,
hogy a '69-es döntőben lement a pályáról, miután lesérült.
Felolvasom, mit mondott Bill.
„Szerintem az utolsó szériám utolsó meccsén kihátrált.
Egy olyan sérülés, ahol nem törik el a lába vagy a gerince,
az semmiség.”
Bármennyire is jó játékos, én se küldtem volna vissza a pályára
azok után, hogy egy térdsérülés miatt kiállt a döntő kellős közepén.
Sose mondtam, hogy Chamberlain tehetségtelen,
de a kosárlabda egy csapatjáték.
Én a bajnoki címekre hajtok,
és igyekszem kihozni a legtöbbet a társaimból.
De vajon Wilt kihozta a legtöbbet Baylorből és Westből?
Folyton arról beszél, hogy mit fog csinálni,
de ez az egész a győzelemről és a vereségről szól,
és ő nagyon sokszor veszített.
Zseninek hiszi magát, pedig nem az.
Miután ez nyilvánosságra került,
a két barát évekig nem szólt egymáshoz.
Nem kellett volna azt mondanom, mert semmi rosszat nem tett ellenem.
De túl makacs vagyok, hogy bocsánatot kérjek. Ez van.
Ha valaki azt mondja, hogy lesérült, akkor az szerintem lesérült.
Egy olyan nagy pillanatban az ember csak akkor áll ki, ha tényleg baj van.
És most? Soha nem késő.
Én már nem is gondolok a dologra. Ez már a múlté.
Mindketten tudjuk, hogy nem kellett volna olyat mondanom.
- Változtatna bármin is? - Nem igazán.
Szerintem mindketten képesek vagyunk élni a magunk életét anélkül,
hogy ez bármiben is gátolna.
A Celtics csapata és Boston városa mellett
a Chamberlainnel való versengő barátsága egy újabb olyan dolog volt,
amit maga mögött hagyott.
Amikor 1972-ben visszavonultatták a mezszámát,
Russell visszautasította a nyilvános ceremóniát.
Csak imádott csapattársai voltak jelen.
A bostoni sportújságírók néha…
KÖZÉPISKOLAI EDZŐ
…ravaszak tudnak lenni.
Bill valószínűleg zokon vett pár dolgot, ami Bostonban történt,
és így adta ki magából. Van, aki így csinálja.
Nem az volt az egyetlen alkalom, hogy kerülte a nyilvános kitüntetést.
1974-ben rá esett a választás, hogy beiktassák a Basketball Hall of Fame-be.
Amikor bejelentették, hogy engem választottak, kiadtam egy nyilatkozatot,
hogy nem szeretném, ha beiktatnának.
A sportújságírók a torkomnak ugrottak.
A legtöbben azt hitték, rasszistának gondolom a Hall of Fame-et.
Ez igaz is, de ennél többről volt szó.
A jelentés szerint Russell,
nem tudni, pontosan miért, mert nem nyilatkozott,
de azért tiltakozik, mert nincsenek fekete játékosaik.
Miért van ez?
Először is, vannak fekete játékosaink, csak 1946 óta nem volt.
Örülnénk neki,
hogy ha van konkrét kérdése, panasza, fenntartása,
akármi, akkor azt Bill közölné velünk. De…
Mert ha bármilyen módon hibáztunk, akkor mindenképpen
szeretnénk változtatni.
Másrészről viszont meggyőződésünk,
hogy vagyunk annyira nyitottak, mint a társadalom,
sőt, talán még annál is jobban.
Bill Russell egy igazi férfi volt. Kiállt az igaza mellett.
Nem volt szokása mellébeszélni.
Lényegében ugyanúgy tekintettem a Hall of Fame-re,
mint az autogramosztásra és a mezszámom visszavonultatására.
Mindegyik esetben az volt a célom, hogy elhatárolódjak attól,
ahogyan a sztárok a rajongókról vélekednek,
és ahogyan a rajongók a sztárokról vélekednek.
Bill Russell 1973-ban Kaliforniából Washington államba költözik,
és a Seattle SuperSonics edzője és ügyvezetője lesz.
Russell eljuttatja őket történelmük első rájátszásáig.
Egy évtizeddel később
felkarol egy másik sikertelen csapatot, a Sacramento Kingset.
Miután nem tudja sikerre vinni őket,
Russell kicsivel több, mint fél szezon után kilép.
Az 1990-es évekre, az évtized végének a közeledtével,
ahogy az NBA egyre jobban kezdi tisztelni a saját múltját,
Russell családja elkezd aggódni,
hogy az emberek elfeledkeznek Billről.
És az 1990-es évek végén eljött az a pont, amikor Russell
ismét nyitott a nyilvánosság felé.
Az utolsó mérkőzése után 30 évvel
Bill Russell és a Boston végre újra összeállnak.
A vonakodó sztár,
akinek a mezszámát először 1972-ben ünnepség nélkül vonultatták vissza,
ezúttal meghallgatja a rajongóit.
Bill Russell megünneplésének estjét a Boston Gardenben tartották,
és jelen volt a kosárlabdázás világának számos méltósága.
Ma este azokat a korombeli férfiakat képviselem,
akik gyerekként teljes áhítattal nézték az atlétát, Bill Russellt,
és akik tőle tanulták meg, hogy hogyan viselkedjenek férfiak módjára.
Aki semmit sem tud róla,
és nem tudja elviselni a kegyetlen igazságot,
az ne is szóljon Bill Russellhez!
Az 50-es, 60-as években voltam gyerek,
és akkoriban olvastam az első könyvét, a Go Up For Gloryt.
Anyám könyvtáros volt, és egyik nap hazahozta nekem.
Bill Russell egy életre a hősömmé vált.
Tudom, hogy mi csak egy kis szerepet játszottunk
a profi sportcsapatok valaha volt leghatalmasabb dinasztiájában,
és ez a te érdemed, Russ.
Azoknak a pillanatoknak köszönhetően eszmélhettünk rá,
milyen nagy hatással volt az atléták ezen generációjára.
A Celtics szervezetének a nevében,
nagy hanyagság volna a részünkről, ha nem adnánk Bill Russellnek
egy darabkát a padlóból.
Ezen a parkettán
teremtettél hagyományt a Boston Celtics bajnoki győzelmeiből.
Bizony, így volt!
Hadd gratuláljak, Bill!
Az igazat megvallva, zavarban voltam.
De elgondolkodtató volt, amit a barátaim mondtak.
Az egyik legfontosabb, amit minden embernek tudnia kell,
hogy nincs egyedül az univerzumban.
Egyedül érkezünk, egyedül távozunk,
de az idő többi részében, a köztes időszakban nem vagyunk egyedül.
Azon a varázslatos estén
még egy meglepetés várt Billre a Boston Garden lelátói között.
Hölgyeim és uraim, Wilt Chamberlain!
Újra egyesültek az NBA első ikonjai,
és sok évnyi távolságtartás után
ráeszméltek, hogy kapcsolatuk sosem szakadt meg.
A barátom, Wilt Norman Chamberlain volt
a legjobb kosaras, aki ellen valaha játszottam.
Tudtunk beszélni egymással,
és egyikünk sem kért a másiktól semmi mást, csak barátságot.
Nagyon hálás vagyok ezért.
Meg vagyok illetődve.
Szeretném megköszönni,
hogy az életetek részese lehettem,
és köszönöm mindenkinek, aki eljött a Gardenbe,
és a szurkolóknak, hogy az életem részesei voltatok.
Szeretünk, Bill!
Én is szeretlek titeket.
Mikor Russell kosárlabdázói életében kezdett bezárulni a kör,
szívszorító veszteség érte.
Szomorú tragédia történt a mai napon ebben a Bel Air-i villában.
Holtan találták a 63 éves Wilt Chamberlaint,
akit a kosártörténelem egyik legnagyobb játékosának tartanak.
A hatóságok szerint a halálát szívroham okozta.
A kosárlabdázás nagyjai eljöttek Los Angelesbe,
hogy leróják tiszteletüket a legenda előtt.
A Boston Celtics egykori játékosa,
Bill Russell is megemlékezett legádázabb ellenfeléről.
Sok meccsen az őrületbe kergetett.
De nem riválisok voltunk, hanem versenytársak.
Ahogy idősödtünk, egyre jobban kedveltük egymást,
mert alapvetően tudtuk, hogy összetartozunk.
Ez egy örök barátság.
Ezt a két embert az teszi különlegessé,
hogy még ma is
az van,
hogy még mindig beszélünk róluk.
Tovább kell adnunk ezt a históriát.
Az elkövetkezendő években tovább fogjuk tanulmányozni
Bill Russell örökségét.
A szabadság érdemrendet idén azok kapják, akik a legjobbak,
és akikké magunk is válni szeretnénk.
Megteremtette a siker lehetőségét a jövő nemzedékei számára.
A lányom elmondta, hogy én fogom kapni.
Azonnal kocsiba ültem, elmentem Kaliforniába,
és meglátogattam apám sírját.
És…
És elmondtam neki.
És
sokkal jobban éreztem magam.
Mert azt mondtam neki:
„Tudod…
egyetértek veled,
jól csináltam.”
Remélem, hogy egy nap a bostoni gyerekek felnéznek majd egy olyan szoborra,
amit nemcsak a kosaras Bill Russellnek, hanem magának az embernek állítanak.
Miután megkaptam az érdemrendet, azt mondta Obama, hogy:
„Egy nap Bostonban szobrot fognak állítani Bill Russellnek.”
Azt feleltem, hogy azt soha nem bocsátanám meg neki.
Egy szobor számomra olyan, mint egy sírkő.
Erre azt mondta: „Nemcsak a tiéd lesz, hanem a városé is.
Hatalmas változásokat értél el
a közösség és a fajok közötti viszony terén.”
Az egyik leglelkesítőbb látvány, miután Colin Kaepernick letérdelt
a rendőri erőszak és faji egyenlőtlenség elleni tiltakozás jegyében,
az Bill Russell volt,
ahogy maga is letérdel,
és kihívóan egyenesen a kamerába néz,
mintha azt mondaná: „Ha vele kekeckedtek, akkor velem is kekeckedtek.”
Bill azért érezte úgy, hogy Colin közel áll a szívéhez, mert Bill számára
a kosárlabdázás mindig is a tetteiről szólt,
nem pedig a személyéről.
Bill öröksége Malcolm Jenkins,
Anquan Boldin,
LeBron James…
NEM KAPOK LEVEGŐT
…CP3,
D-Wade,
Renee Montgomery,
a WNBA női játékosai, és mindenki más,
aki ebben a generációban kiáll, és azt mondja:
„Mi is részt fogunk venni a küzdelemben.”
Nekünk, különösen közösségként,
megvan hozzá az erőnk, hogy támogassuk a változást.
Kimondod, amit ki kell mondani, állást foglalsz,
és elmondod az embereknek, hogy ami zajlik, az nincs rendjén.
Bill Russellnek az egész karrierje erről szólt.
Az én generációm játékosai úgy állnak hozzá, hogy: „Hogyan tovább?”
De ha nem ismerik a történelmet, nem tudják, merre tartanak.
Meg kell értened a benned rejlő erőt, hogy a hangod és a véleményed számít,
és hogy a pályán és azon kívül is veled lesz.
Bírtam Bill Russellt.
Volt lelkiismerete. Van, akinek nincs, de neki volt.
Ő volt az egyik legkülönlegesebb ember, akivel életem során találkoztam.
És ezt nem csak a kosarasként elért
sikerei miatt mondom. Bill egy vezető volt.
Egy aktivista
abban az időben, amikor még nem volt népszerű aktivistának lenni,
és ez néha a karrierjének a rovására is ment.
Bill olyan volt, hogy ha valamit helyesnek vélt,
akkor amellett kiállt. Ilyen egy őszinte ember.
És Bill mindig is az volt.
Az ember végső soron csak akkor számít, ha hisz benne, hogy jól boldogul.
És végső soron
én annak reményében élek, hogy ha meghalok,
azt írják majd a síromra, hogy:
„Bill Russell egy igaz ember volt.”
A Boston Celtics egy legendát veszített ma.
Bill Russell 88 éves korában elhunyt, de öröksége az idők végezetéig fennmarad.
BILL RUSSELL EMLÉKÉRE
Apám egyik kedvenc mondása az volt, hogy ha majd meghal,
nem biztos, hogy a mennybe akar jutni. Neki az visszalépés lenne,
mert számára a mennyország az volt, amikor a Boston Celticsnél játszott.
Elképesztő látni, mennyire maradandó Bill Russell hatása.
Kiállt, és megmondta az embereknek,
hogy a feketéknek nem szabad beletörődniük a fennálló erőviszonyokba.
Sem a sportban, sem a sporton kívül.
Rengeteget tett az afroamerikaiakért. Egy emberként állt ki.
Rengeteget kellett tűrnie azért, hogy kosarazhasson,
és nagyon szerette volna jobbá tenni az emberek életét.
Még mindig ugyanazokat a harcokat vívjuk.
A társadalom olyan vezetői és nagyjai, mint Bill Russell, fektetik le számunkra
azt az alapot, amiből önbizalmat meríthetünk, hogy meg tudjuk csinálni.
Az NBA bejelentette, hogy visszavonultatják Bill mezszámát.
Az NBA-ben soha többé senki nem viselheti a hatos számot.
Ő a liga valaha volt legnagyobb győztese, amit méltán ki is érdemelt.
Bill Russellnek számos meggyőződése volt,
de nemcsak a játékkal, hanem az élettel,
és persze az országgal kapcsolatosan is.
Amerikaiként hazafi volt.
De soha nem félt hangot adni a véleményének,
legyen annak bármilyen következménye.
Ikon, legenda és úttörő.
Ő testesíti meg, hogy mit is jelent igazi bajnoknak lenni.
Minden center odaadhatná neki a fizetése 5%-át. Komolyan.
Nélküle nem lennénk azok, akik vagyunk.
Ha visszaemlékszem, eltöprengek azon,
hogy mi volt,
mi lehetett volna,
és hogy mi lesz.
Bill Russell,
elvégezted a dolgodat.
A többi már rajtunk áll.
Őszintén kijelenthetem, hogy sohasem azért dolgoztam, hogy kedveljenek.
Csakis azért dolgoztam, hogy tiszteljenek.
Hogy milyen volt az életem? Változatos.
Sok hely, sok hódítás, sok kudarc,
heves szerelmekkel, gyűlölködésekkel és problémákkal.
Minden számomra ismert módon harcoltam.
Azért harcoltam, mert hittem benne, hogy harcolni helyes.
Szerintem senkinek sem volna szabad félnie a következményektől,
mert mindenkinek azt kell tennie, amit helyesnek hisz.
Harcoltam az emberek jogaiért.
Minden emberért, minden fajért és minden vallásért.
Talán mindig is a magam útját fogom járni,
és talán soha nem fogok letérni róla.
De meg fogom próbálni.
A feliratot fordította: Vécsey Ádám