FARGET INNGANG
10 000 REBOUNDS
Noen idrettsutøvere prøver å finne ut hvilken rolle idretten har i verden.
Hvor den passer inn.
Tenk på det.
Du våkner opp og vet at du skal
løpe ut på gulvet i Boston Garden
i en tittelkamp på riksdekkende TV.
Her kommer Celtics.
Lagkameratene dine har et fortumlet uttrykk i øynene,
som om de innser at de vil bli overkjørt av en bil.
Jeg pleide å spøke at hvis du kunne lagre alle følelsene i en basketkamp,
har du nok hat til å utkjempe en krig, og nok glede til å forhindre en.
USAs president har vist interesse
for resultatet av en kamp.
Og mens du prøver å slappe av i din egen private kokong
før det braker løs,
så er det oftest et øyeblikk da du lurer på
hvordan det hele ble slik.
BILL RUSSELL: NBA-LEGENDEN
En av de store spenningene i min karriere som Celtics-spiller
var å komme ut av garderoben.
Vi hadde en fyr, Weldon Hare, som var speakeren,
og han pleide si…
Her kommer mestrene, Boston Celtics!
Hver gang jeg hørte det, fikk jeg gåsehud.
Jeg bare elsket det.
Innen høsten 1963
hadde Boston Celtics vunnet seks NBA-titler,
men ingen uten Bob Cousy.
Det var en utfordring for oss å vinne uten Cousy.
Ikke at vi mislikte berømmelsen hans eller noe slikt,
men det var mer: "Vi vil gjerne bli anerkjent
for at vi fortsatt kan vinne dette uten Cousy."
Vi visste hvordan vi samarbeidet.
Med nøye planlegging bidro jeg aktivt til å gjøre gutta til bedre spillere.
I 1963-64-sesongen satte Russell karriererekorder i rebounds og assists,
og til tross for Cousys fravær,
avsluttet Celtics den vanlige sesongen med det beste resultatet i NBA.
I finalene møtte Boston Warriors, som flyttet til San Francisco
fra Philadelphia året før.
Med Wilts Warriors i Western Conference,
sto Chamberlain for første gang mellom Bill Russell
og nok en ring.
Alle krangler som folk ville ha kunne videreføres
i Russell mot Chamberlain-debatten.
Var vi ikke en metafor for noe, så var vi i det minste et symbol på det.
Det var fascinerende fordi de var totalt forskjellige personligheter.
Wilt var en kombinasjon av
Magic Johnson og julenissen.
Bill Russell; seriøs, fokusert, barsk, disiplinert, tøff.
Det motsatte av hvordan Wilt Chamberlain ble oppfattet.
De ble alltid fremstilt som harde konkurrenter,
men utenfor banen hang de mye sammen.
På den tiden var det mye mer nært.
Faktisk, noen ganger når han spilte i Philly,
pleide han å bo hos Wilt og hans familie.
Forholdet mellom Bill og Wilt var virkelig en ekte bromance.
Wilt kunne invitere ham på Thanksgiving-middag
med familien, og moren hans lagde mat.
Når han var klar til å dra, dro de sammen,
og hun sa alltid til Bill: "Vær snill med min gutt Norman.
Ikke gi ham for mye juling."
Jeg ville aldri ha gjort det.
Hvis du er min rival, liker jeg deg ikke.
Jeg skal prøve å skjemme deg ut før du skjemmer meg ut.
På banen er det én ting. Utenfor banen er det noe annet.
Mellom linjene barker vi sammen.
Jeg syntes Russell brukte intelligensen med Wilt på en dyktig måte,
til og med å spise middag med ham kvelden før de spilte,
bare for å myke ham opp.
Så når han hopper opp og har hendene over kanten,
brekker ikke Wilt armen hans, han legger bare inn.
Disse finessene er det som var Bill Russells genialitet.
Noen av mine nære venner har ofte sagt til meg:
"Wilt, gå opp og brekk Bill Russells hånd.
Ikke vær så snill mot disse karene. Du kan knuse dem."
Forholdet deres var basert på respekt.
De spilte alltid tøft mot hverandre.
De var venner, men de er konkurrenter.
Du konkurrerer på høyeste nivå, uansett hvem du spiller mot.
Jeg tenker på all sport som en blanding av kunst og krig.
Det er mulig å endre blandingen av kunst og krig
i enhver sport ved å endre dens hellige regler.
La oss forestille oss at i en annen tid, i en annen verden,
har kommissæren for NBA,
for å eliminere all vold fra basketball og belønne artisteri,
installert et dommerpanel for å gi poeng
basert på hvor vakker hver scoring er.
Alle vakre trekk i basket bør verdsettes på egne meritter.
Som et resultat ble spillerne motiverte kun av sin kjærlighet til kunsten.
Med alle sine krigerske elementer fjernet,
ville sporten fort bli en form for dans.
Mer en ballett enn en krangel.
Når vi ser Julius "dr. J" Irving fly gjennom luften,
med ryggen buet og armene utstrekt,
sier vi: "Vakkert spill", på samme måte som et maleri er vakkert.
Formen inspirerer undring, og bevegelsen har noe å si.
I 1964 tok Russell imot Chamberlain i deres første NBA-finaler
med en nesten perfekt balanse mellom kunst og krig.
Han fyrte opp Celtics når de trengte energi,
og veiledet dem når de trengte balanse.
Celtics tok ledelsen tre kamper mot én,
og i de siste sekundene av Kamp Fem
gjorde Russell en innsats for å avslutte sesongen.
Rebounden bankes inn av store Bill Russell,
med ti sekunder igjen. Det avgjør saken.
Boston-fansen bærer allerede trener Red Auerbach av banen.
Seieren beviste at Bill kunne lede et mesterlag uten Cousy.
For Celtics var dette deres sjette strake finaleseier.
Deres syvende siden Bill Russell kom til Boston,
og Bills første uten Cous.
Den som ledet dette mesterlaget var deres karismatiske trener.
Laget Red bygde var basert på å fungere i perfekt harmoni.
Etter at Cousy dro, besto startoppstillingen av K.C. Jones, Russell,
Tom Heinsohn, Satch Sanders og Sam Jones.
Men før en kamp mot St. Louis i desember 1964,
var Heinsohn ute med en fotskade.
Red Auerbach kunne ha satt inn sjettemann, John Havlicek.
I stedet valgte han den mer erfarne Willie Naulls.
Så du hadde Bill Russell i sentrum,
Tom Sanders som én forward,
Willie Naulls som andre forward,
Sam og K.C. Jones.
Da Celtics startet med fem afroamerikanere,
så var det et sterkt signal.
Det var en rutinemessig ABC-ligning for oss.
Vi var kun interessert i å vinne.
"Dette er vårt beste lag i dag. Det er disse vi starter kampen med."
Fem fargede på banen samtidig? Virkelig? Det la vi ikke merke til.
Han ville vinne, og du vinner med de beste spillerne.
Auerbach gjorde det han skulle gjøre, ikke det han ble presset til å gjøre,
eller at han prøvde å markere seg.
Men skribentene ville ha en kommentar.
Vi hadde akkurat blitt historiske.
Historien, som Red ville ha sagt, kan kysse meg bak.
Celtics brøt utvilsomt med tradisjonen
da de startet med fem svarte spillere.
Men Bill krevde at den først ble satt i riktig historisk sammenheng.
Det ble lagt mye vekt på den første svarte som gjorde ditt,
første svarte som gjorde datt.
Det er uviktig hvem som var først og sist.
Det viktige er hvor mange. Resten er symbolsk.
Jeg anser ikke noe jeg har gjort som et bidrag til samfunnet.
Jeg ser på profesjonell basketball som tidtrøyte,
det grunneste i verden.
Jeg er selvsagt praktisk.
Hvor ellers enn i basket kan jeg få denne lønna?
Man gjør det man må.
Men bidraget jeg som person gjerne vil gi
til mine barn og små svarte barn verden over,
er å gjøre livet bedre,
så ambisjonene deres ikke hemmes når de møter verden.
Å gi dem muligheten til å gjøre det de er dyktigst til.
Jeg kunne hatt ambisjoner om å gi barna mine en million dollar.
Hvis jeg ga dem kun det, ville jeg ikke gitt dem noe.
For noen unge fans
ga Russell og lagkameratene mer enn inspirasjon.
De skapte en spektakulær modell for handling i samarbeid.
Jeg er i et hvitt nabolag.
Hvitt og segregert, som hele Boston var,
sydende av rasisme.
Og små hvite gutter løp rundt på basketballbanen,
fem, seks og sju år gamle, og prøvde å få ballen i kurven,
og sa: "Jeg er K.C. Jones."
"Jeg er Sam Jones."
"Jeg er Bill Russell."
Da Celtics kom til byen,
var alle der, det var smekk utsolgt,
for de ville alltid se, ikke bare Russell, men et knallbra lag.
Celtics avsluttet 1964-65-sesongen
med en ligarekord på 62 seiere og 18 tap.
I playoffs møtte Celtics Philadelphia 76ers,
som hadde fått en kjenning.
Wilts forrige lag, Warriors, håndterte lønnskravene hans
og sin nedadgående kurve med å bytte ham.
Hjemme gjorde Chamberlain Sixers til en solid utfordrer.
De to lagene byttet på å vinne
da de møtte fiendtlige fans i hverandres hjembyer.
Chamberlain slår mot en innbilt gjenstand.
Vi spilte mot 76ers om tittelen i Eastern Division.
Det var syvende og siste kamp.
Gang på gang tok vi ledelsen,
og hver gang slo Chamberlain, Greer og de andre tilbake.
De ga ikke opp.
Celtics ledet med syv poeng med 1:45 igjen på klokken.
Nok en gang slo Philly tilbake,
og med bare noen sekunder igjen
så det ut som Boston ville klare det og gå videre til NBA-finalene.
Chamberlain vender og scorer. Det er fem sekunder igjen.
Kunne vi holde på ballen, ville kampen være over.
Jeg turte ikke la noen andre enn meg selv gjøre det.
Jeg ville få den ut, for jeg hadde en god pasning.
Nå kunne vi sikre seieren,
og skulle Russell ta ballen utenfor rekkevidde.
Uten å vite det, var han under en kabel
som er festet til balkongen. Den skulle stabilisere kurven.
Nå er Russell…
Han mister ballen via støttekabelen!
Russell mistet ballen fra støtten! Boston leder bare med ett poeng.
Det er Philadelphias ball med fem sekunder igjen.
Boston har bare ett poengs ledelse.
Jeg hørte det på radio i bilen.
Og jeg var for ung til å kjøre,
men ingen med bilradioen på
burde ha kjørt der og da.
110 - 109. Nå er spenningen til å ta og føle på.
Vi samler oss. Jeg klarte bare å si: "Gutter, vi må gjøre noe.
Dere må få meg ut av dette." Jeg var helt fra meg. Jeg var flau.
Russell sa: "Kan noen gi meg en bleie,
for nå har jeg driti meg ut."
Jeg tror ikke lagkameratene hadde hørt meg si noe sånt før.
"Jeg tabbet meg ut. Få meg ut av knipa."
Andre ville kommet med unnskyldninger. Ikke Russell.
Det viste ydmykhet og tro på lagkameratene.
Nå er de i knipe. Nå gjelder det.
Fem sekunder. Philadelphia har ballen under Celtics-kurven.
Greer kaster inn ballen.
Både tittelen for hele NBA og Eastern Division
og rekorden og alt annet sto og falt på det siste sekundet.
Når dommeren gir ham ballen, har han fem sekunder på å sette den i spill.
Jeg begynner å telle for meg selv; tusen og en,
tusen og to,
tusen og tre.
Jeg kom til "tusen og fire", og ingenting hadde skjedd ennå.
Akkurat da klarte jeg et kort øyeblikk
å ta en titt.
Jeg så ballen i luften.
Greer setter ballen i spill.
Han får den ut, og Havlicek stjeler den!
Over til Sam Jones. Havlicek stjal ballen!
Det er over!
Johnny Havlicek blir overfalt av fansen.
Det er over!
Johnny Havlicek stjal ballen!
Johnny Most skrek: "Havlicek stjal ballen!"
inn i radioen på en måte som gikk rett gjennom kroppen din.
Bill Russell vil ha Havlicek. Han klemmer ham.
Han klemmer John Havlicek.
Havlicek reddet denne kampen,
det kan du tro!
Johnny Havlicek reddet denne kampen.
Jeg sa til Havlicek: "Jeg gjorde deg berømt."
"Havlicek stjal ballen!"
Jeg sa: "Hvis jeg ikke rotet det til, hadde ingen hørt om deg."
Etter å ha eliminert 76ers,
gikk Celtics videre til sine flerårige rivaler i Los Angeles.
Boston gjorde kort prosess med Lakers, og vant tittelen på fem kamper.
BORTELAG 96 - HJEMMELAG 130
Det var deres åttende ligatittel siden Russell ble med på laget.
CELTICS 'KONGE' IGJEN
BOSTON RULLER VIDERE ÅTTENDE TITTEL PÅ NI ÅR
For publikum var den eneste rivaliseringen
den mellom Bill Russell og Wilt Chamberlain.
Bill var åpen og konsistent
i sine håp for fargede barn og samfunn.
For Wilt var dominansen av spillet forankret i et radikalt krav
om belønning basert på talent.
Vi er på banen for å tjene penger.
Vi elsker å spille,
men hovedfokuset er på hvor mye du kan tjene.
Bill Russell var involvert i borgerrettsbevegelsen
og oppfordret folk til å påvirke endringer.
Wilt levde veldig godt,
men han brydde seg ikke om noe annet
enn sin egen komfort og sitt liv.
Wilt eide en veddeløpshest, en Rolls-Royce.
Han levde veldig godt.
Han fikk stadig gode lønninger.
Så: "Hvis pengene er der for ham, må de finnes for meg også."
Jeg husker jeg hørte på radio
at Wilt nettopp hadde signert en kontrakt for 100 000 dollar.
Det var ikke bare et rykte.
Chamberlain hadde signert en treårskontrakt med 76ers
med en rekordstor årslønn på 100 000 dollar,
tilsvarende en million i dag.
Da vi hørte dette, snakket jeg med Red Auerbach.
Vi snakker om min neste kontrakt.
Jeg sa "Det avgjør saken. Jeg vet hva jeg vil ha."
Han sa: "Hva?"
Jeg sa: "Jeg vil ha 100 001 dollar."
RUSSELL FÅR WILT-STOR LØNN
Han ble hvit i ansiktet.
Hvitere, beklager.
Det er smålig på en flott måte.
Er det én dollar, betyr det at jeg er bedre enn ham.
Det viser bare konkurranseinstinktet hans.
Det er ham inn til beinet.
-Du tullet ikke med den ekstra dollaren? -Alle monner drar.
Vi gir deg en dollar for showet.
Stemmer ryktene om at du ber om astronomiske summer?
"Astronomiske", det høres mye ut.
Han kan gi deg 20 poeng på en helt vanlig dag på jobben.
Han kan blokkere fem skudd og gi deg 20 rebounds.
Han er ikke en 100 000 dollar-mann, han er en 500 millioner-spiller i dag.
Jeg sa: "Jeg vant Mest Verdifulle Spiller i ligaen, så jeg burde være best betalt."
Jeg ringte faren min og sa:
"Du vil ikke tro dette. Jeg har fått kontrakten.
Du trenger ikke jobbe mer."
Han sa: "Jeg kan da ikke slutte å jobbe, gutt."
Jeg sa "Hvorfor ikke?"
Han sa: "Jeg har jobbet på støperiet i 25 år."
Jeg sa "Et støperi, 25… Det er en god grunn til å slutte."
Han sa: "Nei, nei.
Hør her, gutt, jeg har gitt disse folkene
25 av de beste årene i mitt liv.
Nå skal jeg gi dem noen dårlige."
Det er flott.
Mens Russell lekent prøvde å overgå Chamberlain,
raste han mot den økonomiske forskjellsbehandlingen
av fargede i USA.
Det er andre svar som fortsatt må finnes.
HVIT MAKT
Jeg har tenkt å innkalle til en konferanse i Det hvite hus
av lærde, eksperter og fremstående svarte ledere
av begge raser for å oppfylle disse rettighetene.
Dens formål er å hjelpe den svarte amerikaneren
med å oppnå rettighetene,
som han etter lang tids urettferdighet,
endelig skal få sikret seg.
Bill Russell var en av 2400 inviterte delegater,
deriblant underholdere, forretningsledere og fremtredende aktivister.
Men til slutt følte han at møtet kun resulterte i tomme løfter.
Han mente at ekte endringer berodde på økonomiske muligheter.
Hva hjelper utdanning uten jobber?
Det er en mangel på lederskap som kan skape en gunstigere atmosfære
for å bryte ned de økonomiske barrierene som de svarte møter
for å bli en vesentlig del av den amerikanske økonomien.
Denne nasjonens blod
flyter i årene på handel og industri.
Hvis storkonsernenes ressurser blir påkalt
av presidenten og mobilisert for samordnet handling,
vil vi mye raskere kunne oppnå de målene vi søker.
I Boston den våren
kokte oppstyret om felles skoler over, og Russell ble med i kampen.
I tre år hadde byens skolekomité strittet imot,
og det hadde også dens kontroversielle tidligere leder, Louise Day Hicks.
…uttalt som sin politikk at en rasemessig ubalansert skole
ikke er pedagogisk skadelig.
Vel…
Skolekomitéleder Ohrenberger og du har ikke barn
på en rasemessig ubalansert skole,
så du vet ikke hva effekten på våre barn vil bli.
En dag kom hun for å holde avgangstalen
på Roxbury ungdomsskole.
Da predikanten og en aktivistkomité
lagde oppstyr, fikk hun ham arrestert.
Imens fikk ikke ungdommen ha sin avgangsdag,
så vi lagde en seremoni for dem i en lokal kirke,
og jeg holdt innledningstalen.
Jeg spør meg selv: "Hvor er de andre stemmene som roper på forandring?"
Og det er små branner over hele USA,
og det er brenner her i Roxbury,
og det er ingen som lytter.
Det folk ikke innser er
at en brann som ødelegger Roxbury, ødelegger Boston.
Brannen vil spre seg.
For meg var selve Boston er loppemarked av rasisme
i alle varianter, gamle og nye.
Byen hadde korrupte rasistskurker i Rådhuset,
mursteinkastende "send dem tilbake til Afrika"-rasister,
og på universitetene var det falske radikale chicke rasister.
Likevel pleide alle i Boston å snakke varmt om dr. King.
Jeg var forundret.
Kanskje dr. Kings drøm om et fargeblindt samfunn basert på kjærlighet
ble feiltolket av Boston-folk.
For dem betydde "fargeblind" at svarte ville være usynlige,
noe som ville være greit for dem, og ikke veldig ulikt virkeligheten.
Bill Russell vil gjøre kjent hva som skjer, og at folk må vite om det.
Hvorfor marsjerer og protesterer vi? Hva gjør det egentlig?
Folk turte ikke å si sin mening.
Han kjente plattformen sin.
Han visste hvor sterk og kraftig stemmen hans var.
Åpne opp dører, åpne opp veier for den yngre generasjonen.
Når vi handler, når vi samles og snakker, så hører folk etter.
Stor høyprofilert idrettsutøver, det var et forum der for meg
hvis jeg velger å bruke det.
Russell nølte aldri med å ytre sine meninger,
men det var mange basketfans
som foretrakk at han bare holdt kjeft og spilte.
Det utviklet seg gjennom karrieren min at jeg ville ikke ha så mye å gjøre
med folk utenfor Celtics.
Jeg spilte for Celtics. Jeg spilte ikke for Boston.
Jeg tror han var veldig irriterende for mange hvite,
som forventet at du skulle knele fordi du var der.
Bill Russell knelte ikke.
Hjemme i Reading ble han og familien ofte behandlet som uvelkomne inntrengere.
RUSSELLS BARN SJIKANERT
Ingen visste hva som foregikk bak kulissene hos foreldrene mine.
Da Russell-familien kom hjem etter en helgetur,
oppdaget de at vandaler hadde brutt seg inn og ransaket huset.
De kommer hjem og stedet er smadret.
Det er tydelig at det var noen som hadde noe imot
ikke bare at han bodde i nabolaget, men at han var ham.
De skrev alt mulig på veggen.
Rasistisk slarv og trusler.
Da vi kom hjem etter en ferie, fant vi huset smadret.
"Nigger" var malt på veggen med ekskrementer,
og biljardbordet var revet opp og dynket med øl.
De hadde knust troféene hans, de hadde avføring i mine foreldres seng.
Jeg ble sjokkert. Jeg visste ikke hvor rasistisk byen var.
At Bill og familien måtte gjennomgå dette er bare hjerteskjærende.
Politiet fant ingen mistenkte.
Noen hevdet at min "arrogante holdning" kan ha bidratt til innbruddet.
Når du snakker om Russell, snakker du om en fyr som allerede var fly forbannet,
hele tiden, for måten svarte ble behandlet på.
Han snakket aldri om de tingene offentlig.
Det henger sammen med: "Han er misforstått."
Han kunne avholdt en pressekonferanse og sagt:
"Disse svina brøt seg inn i mitt hjem,
og derfor tror dere at jeg er tverr og negativ."
Bill ble definert som en sint svart mann
fordi han ikke ville la folk glemme
livets realiteter i Amerika.
Folk må innse sannheten før vi kan gå videre.
Hver gang han hadde mulighet til å spille,
kunne han ta alt det der, fokusere og bruke det i spillet.
Jeg hadde aldri møtt noen med en så ensrettet holdning og fokus.
Se alltid etter en fordel. Det er noe Auerbach lærte meg.
Gjør alt du kan for å få fordelene på din side.
intellektuelt, emosjonelt og fysisk.
Jeg gjorde litt drittslenging.
De fleste slenger dritt bare for å slenge dritt.
Bill Russell var ikke sånn.
Bill gjorde det på en måte
som ville påvirke spillet direkte.
Han kunne si noe
fordi han visste at det kom til å irritere deg.
Og visst hjalp det Celtics å vinne.
En del av ansvaret mitt
var å få motstanderen til å rette mye av angrepet mot meg.
Noen ganger holdt jeg en tale i midtsirkelen.
"Ok, karer," kunne jeg si til motstanderne.
"Ingen layups her i kveld.
Jeg bryr meg ikke om langskudd. Jeg føler ikke for det i kveld,
men jeg vil ikke ha layups."
Eller jeg kunne si til en forward: "Hvis du tar en layup,
så ta med salt og pepper, for den ballen skal du få spise."
Jeg sa selvsagt ikke noe til Oscar Robertson eller Jerry West.
Til noen karer gjør man ikke det.
Bill slang aldri dritt til meg
da han gikk mot kurven
for å gjøre en layup, for det kan ha slått tilbake.
Jeg tror at i førsteåret mitt
var Russell her, og Satch og jeg var der.
Og Russell ser på Satch,
og så ser han på meg.
Og så ser han på Satch og sier…
Kan du passe på det rasshølet?
Det sjokkerte Bradley.
Han hadde aldri blitt kalt det før.
Og det fikk meg til å tenke: "Hva mente han?"
"Hva var greia der?"
En med høyt intellekt som slenger dritt er det verste.
De tenker på deg og ikke på kampen.
Russ hadde en liten kamp i kampen.
Han feilblokkerte et par skudd per kamp, med vilje.
Joda, det ble regnet som mål,
men det sendte en beskjed til spillerne.
"Se hvor nær jeg var å blokkere skuddet ditt."
Han var en mester.
Ut til Baylor, som stormer nedover. Han gjør layup. Den blokkeres av Russell.
Russell dunker den inn. For et spill av Bill Russell!
Russell var definitivt arrogant, en skremmer.
Utenfor banen skremte han folk som kom bort til ham.
Han kunne bare stå og stirre på dem.
Uten å si noe.
Han var en interessant blanding av idrettsutøver og tenker.
Han kunne velge et bestemt trekk og se det for seg i hodet
om og om igjen, før han faktisk prøvde det.
Han studerte spillet så grundig.
Tanken på at du kan beregne vinkelen på spilleren som kommer mot deg,
kjenne deres ferdigheter, og hvordan de vanligvis går,
og samtidig se resten av banen
og vite at: "Hvis jeg gjør dette, vil vinkelen på ballbanen ta den dit."
Fyren er matematiker.
Bills mesterlige spill hadde alltid involvert matematikk.
I sin tid på college ved USF,
sammen med sin Celtics-kollega K.C. Jones,
var Bill banebrytende nytenkende
om vinkler og ligningers rolle i basketball.
Vi bestemte oss for at basket er i grunnen et geometrispill,
med linjer, punkter og avstander.
Jeg dagdrømte om sololøp, men han likte å tenke ut strategier.
K.C. hadde et originalt basketsinn, og han lærte meg å planlegge
for å få ting til å skje, spesielt i forsvar.
På den tiden så nesten alle spillere og trenere på forsvar
som en pur reaksjon.
K.C. tenkte annerledes.
Han pønsket ut måter å få motstanderen
til å skyte fra det stedet som K.C. ville at han skulle skyte fra.
Han ville la en motstander få skyte
fra litt utenfor hans effektive avstand,
og i stedet for å plage spilleren, løp han nedover banen,
regnet med at jeg tok rebounden og ga ham en pasning for et enkelt mål.
Han og jeg pønsket ut dusinvis av slike trekk,
og tok med i ligningen det vi visste om motstandernes svakheter.
Gradvis skapte K.C. og jeg vår egen basketverden.
Vi var inspirerte.
Rakettforskere i joggesko.
Han hadde alltid denne kongelige væremåten.
Jeg ser på bilder av ham. Det er spesielt ett bilde.
Det er ham som står ved halvbanen med begge hendene på hoftene,
i en utsolgt Boston Garden.
Og når jeg ser på det, var det som…
en konge som skuer ut over sitt rike.
Selv om Russell ble ansett som et geni på banen,
kritiserte fans og sportsskribenter ham
for å være humørsyk, reservert og arrogant.
Jeg er arrogant. Det skal jeg innrømme.
Men hvem sin definisjon av arrogant?
Hvis en hvit utøver gjorde det,
ville det ikke vært arrogant. De ville kalt ham konkurransedrevet, tent.
Når du er Bill Russell,
og du bor i et land som utstøter deg,
som bare hyller deg for idrettsprestasjonene dine,
"Dette er hva jeg skal gjøre. Dere har meg i arenaen.
Utenfor arenaen, la meg leve mitt liv."
Som bevis på Russells arroganse,
dro kritikere frem at han nektet å skrive autografer.
Som spiller skrev han aldri autografer etter 1964.
Jeg har alltid vært litt skeptisk autografer,
selv som basketballspiller på college.
Først brydde jeg meg ikke om følelsen.
Jeg skrev navnet mitt fordi det var det alle gjorde.
Men tidlig på 1960-tallet
la jeg merke til at etter en økt med 50 eller 60 autografer,
føltes det litt rart i to, tre dager.
Publikum og media var svært opprørte.
Og tok det personlig
at han valgte å ikke dele sitt private rom
og skrive autografer.
Du kan ikke la fansen eie deg eller diktere hva du gjør.
Jeg kan ikke forestille meg verdien av et skrevet navn på en papirlapp.
Hvilken verdi kan signaturen min ha, og hvorfor må jeg skrive den?
Jeg gir valuta for pengene på banen, punktum.
Jeg er offentlig eiendom når jeg spiller.
Jeg er privat eiendom når jeg ikke spiller.
Hvis jeg vil signere, så gjør jeg det,
men ingen har noensinne tvunget meg til å gjøre noe.
Enten kjøper du meg som mannen Bill Russell, eller ikke.
Signaturen min vil ikke spille noen rolle.
Og det at jeg er basketballspiller er bare en tilfeldighet.
Jeg elsker at han var sin egen herre.
Han bestemte seg for at han skulle spille spillet
og samhandle med lagkameratene.
Han hadde alltid kontroll. Det er det jeg vil si.
Han vil heller ha en dyp samtale
eller kanskje trykke en herre eller en dames hånd.
Det er greit.
Hvis du vet at han ikke skriver autografer, ikke spør ham.
Han hadde overbevisninger som han ikke ville endre.
Jeg liker det med ham.
Han ville ikke signert noe for presidenten engang.
Jeg ba ham om autografen, og gjett hva han sa?
Nei.
Jeg begynte å le, jeg trodde han spøkte.
"Vær så god. Signer dette."
Han sa nei igjen, og mente det.
Jeg prøvde å få alle spillerne jeg hadde spilt med
til å signere bildene,
så jeg kunne ha dem som et minne,
og Russell nektet.
Hans begrunnelse var,
"Satch, vi tilbringer mye tid sammen. Vi går ut sammen.
Du vet jeg ikke skriver autografer."
Jeg sa: "Jeg kverker deg. Du tøyser nå, Russ."
Dette er to av mine ikke-signerte Bill Russell-bøker,
som jeg har der, mellom H. Rap Brown og James Baldwin.
Jeg ville ikke hatt det på en annen måte. De ble personlig ikke signert
for meg av Mr. Bill Russell.
Jeg så ham for rundt tre år siden da han var i byen.
Han sa: "Hei, Satch, hva skjer?" Vi begynte å snakke.
Han sa: "Og jeg skriver fortsatt ikke autografer!"
På mange måter tror jeg faren min var forut for sin tid.
Hvis du ser på vår kjendisbesatte kultur i dag,
så er du klar over fallgruvene og farene ved å være kjendis.
Han ble kritisert for å ikke spille med
og være mer åpen,
og i motsetning til andre stjerner, så tror jeg ikke han trengte det.
Han var seg selv hele tiden uten å beklage det,
og hvis du ikke kan respektere det, så er det noe galt med deg.
Fra 1963 til 1965 hadde basketball mistet glansen sin.
Jeg syntes det var et barnespill, og sa det offentlig.
Hvordan kan jeg som voksen spille basket på samme måte som da jeg var barn
når det er så mange viktigere ting som foregår?
Jeg ville hjelpe med å forandre verden, og så etter en måte å gjøre det på.
Den svarte revolusjonen begynte, og mange andre tidevann snudde.
Du er en svart mann som spiller dette spillet.
Det yrer av rasisme. Du kan fortsatt ikke dra noe sted.
Og svarte folk gjennomgår et helvete. De blir slått og angrepet,
og her spiller du basketball for Boston Celtics.
Jeg tror at når du gir deg, føler du nok den overlevendes anger.
"Og hva gjør jeg, spiller for masse hvite folk,
få dem til å heie på meg,
og de vil ikke at jeg skal bo i nabolaget deres?"
Du ser på TV, ser all mishandlingen,
og du har et hjerte og en bevissthet.
Du føler deg nok forferdelig. "Det jeg gjør er ikke nok."
Det er to samfunn i dette landet,
og jeg må innse det.
Å se livet for hva det er, og ikke bli fullstendig gal.
Han gir intervjuer til Sports Illustrated, til Saturday Evening Post,
og snakker om at han begynner å bli desillusjonert med Amerika.
Han stiller spørsmål ved Luther Kings ikke-voldelige strategi.
Han forsvarer Malcolm X og Nation of Islam,
som er forhatt av de fleste hvite amerikanere på den tiden.
Han sier at sport ikke er et rasemessig opplyst område.
Sport reflekterer de store rasistiske mønstrene i det amerikanske samfunnet.
Hva skjer når du er så selvbevisst på det du gjør?
Hva gjør det med din glede av å gjøre det?
Mens Bill Russell sleit
med sin rolle og sitt ansvar som svart offentlig idrettsutøver,
sto laget hans foran et vendepunkt.
Trener Red Auerbach fant ut at det var på tide å gi seg.
Sesongen 1965-66 skulle bli hans siste som trener.
Jeg ville ikke starte sesongen,
og så, hvis vi vinner den, si: "Nå gir jeg meg."
De ville sagt: "Du vil gi deg på topp."
Jeg sa: "Jeg skal gi meg uansett hva som skjer."
Det viktige spørsmålet var hvem som skulle ta Reds plass.
Reds førstevalg var lagets kaptein og stjerne, Bill Russell.
Hvilken bedre måte å motivere spilleren Bill Russell på,
enn treneren Bill Russell?
Jeg var den første han spurte, og jeg sa jeg ikke ville ha jobben.
Hvis ikke Bill, hvem da? Den avgjørelsen måtte vente.
I mellomtiden var det en sesong å avslutte,
og med Reds forestående pensjonering, et ekstra incentiv til å vinne.
Vi ville sørge for, når Red trakk seg som trener,
at vi vant tittelen i hans siste år.
Vi følte at det ville definere hans karriere som trener.
"Hvordan avsluttet han?"
Å gi Red en tittel i avskjedsgave ville avhenge av tiden etter sesongen.
Etter å ha slått Philadelphia for andre år på rad
og tatt Eastern Division-tittelen…
Boston har slått Philadelphia med 120-117.
…møtte Celtics Lakers for femte gang.
Og som så ofte før, avhang alt på de siste sekundene
av en avgjørende syvende kamp, med Celtics i ledelsen med fire.
Seks sekunder igjen, og plutselig har Lakers en sjanse.
Videre til Ellis. Et raskt hoppskudd, Ellis, mål!
Fire sekunder igjen, og ledelsen er nede på to poeng.
K.C. med ballen blir omringet. Ett sekund.
Der er det over!
Havlicek fikk pasningen, og han blir overfalt.
Det er over.
Boston Celtics…
…slår Los Angeles Lakers 95-93.
Og publikum har stormet banen.
Red og jeg ville begge ha den kampen, så han kunne avslutte med seier.
AUERBACH TAKKER GLISENDE FOR SEG
Red planla å bli hos Celtics som daglig leder,
så han måtte finne sin egen etterfølger.
Han visste at Russell trengte en trener som kunne inspirere
og holde ham interessert i spillet.
Hvem bedre enn en nåværende eller eks Celtics-spiller?
Vi laget begge en liste, og førstevalget mitt var Frank Ramsey.
Frank hadde pensjonert seg i Kentucky og kunne ikke dra.
Vi hørte med tre eller fire andre,
og ingen av dem passet for oss begge.
Og han sa: "Jeg må ansette noen.
Jeg skal lete utenfor organisasjonen."
I desperasjon ringte Red til Alex Hannum, treneren til San Francisco Warriors,
tidligere spillende trener på St. Louis Hawks,
og en gammel rival som Russell ikke likte.
Jeg sa: "Hvis du ansetter ham, Red, gir jeg meg sammen med deg."
Jeg satt der med Russell og sa: "Hvem blir trener når Red gir seg?"
Han sa: "Alex Hannum",
en av Russells bitreste fiender.
Jeg sa: "Du kan ikke spille for Hannum. Det er ingen du forakter mer."
Jeg sa: "Hør her, for Guds skyld, du skal trene det jævla laget."
"Vil du trene det?" "Ja."
"Si til Red at du skal trene laget."
Omtrent 25 minutter senere er jeg på hotellrommet mitt,
og telefonen ringer.
Og det er Red Auerbach, og han sier: "McSweeny, din drittsekk."
Jeg sa: "Red, hva skjedde?"
Bang, han legger på.
Like etterpå banker det på døra. Det er Russell. "Jeg er treneren."
Jeg bare… Jeg klemte ham og kysset ham,
jeg dro i skjegget hans.
"Det er det herligste i verden."
FØRSTE SVARTE PROFESJONELLE TRENER
De hadde Cousy og Auerbach, men de hadde ingen ligatitler
før Bill Russell, og nå er han spillende trener.
Jeg tenkte at hvis jeg skulle være trener,
ville det gi meg ny energi i forhold til spillet.
Det var fullt fortjent basert på hva han hadde gjort.
Her er den nye treneren til Celtics. Til lykke.
Takk.
Blir du en blåkopi av Red Auerbach, eller blir du din egen trener?
Ingen kan være en blåkopi av Red Auerbach.
Jeg må gjøre det på min måte. Jeg er også sta.
Der skal jeg være som Red. Ved å være like sta som ham.
På Celtics årlige sesongavslutningsmiddag
signalerte Russell at rollen hans har kanskje endret seg,
men følelsene og forventningene til lagkameratene var de samme.
Jeg forventer mye av dette laget neste sesong.
Jeg har aldri vært del av et lag med mer hjerte enn dette.
Jeg blir ikke nær mange, men dere fikk meg til å elske dere.
Ingen har behandlet meg bedre i mitt liv.
Dere er virkelig familien min.
Celtics er mer enn et navn eller et lag.
De er en livsstil.
Kunngjøringen var viktig for Celtics,
for all sport, og egentlig, for nasjonen.
Russell ville bli den første svarte treneren på et profflag i Nord-Amerika.
Men pressen visste ikke helt hvordan de skulle ta det.
"JEG TROR JEG KAN GJØRE JOBBEN" - RUSSELL
Kan du gjøre jobben upartisk, uten rasefordommer i revers?
Ja.
Nå er du selvsagt den første svarte som innehar en større trenerstilling.
Legger det ekstra press på deg?
Nei, overhodet ikke. Andre legger mer vekt på det enn meg,
fordi det var helt naturlig at jeg ville få jobben
eller bli tilbudt den.
At Russell blir trener for Celtics, et lag som har vunnet
ørten titler allerede,
er en stor begivenhet i amerikansk idrettshistorie.
Jeg husker da jeg hørte
at Russell skulle bli trener for Celtics.
Jeg var veldig glad for det.
Og det er bare fem år siden vi hadde kvotesystemet.
Han ble ikke bare Celtics ansikt utad.
Han ble den delen av frontkontoret
som er mest synlig for resten av verden.
Jeg kan ikke tenke meg hvordan det er
å prøve og være flink i begge roller fordi de er så forskjellige,
og krever så mye energi, perspektiv og planlegging.
Han er bedre enn meg.
Russell og Celtics startet sesongen sterkt,
og vant ti av sine tolv første kamper.
Men mer enn noen seire eller tap,
var det én hendelse som dypt påvirket Russell.
Da Celtics spilte en oppvisningskamp i Louisiana,
tok Bills far med bestefaren hans til hans første basketballkamp.
Mr. Charlie kom inn i garderoben med gamlingen.
Etter noen minutter fikk vi begge panikk.
Den gamle mannen gråt. Jeg trodde han fikk hjerteinfarkt.
Så så vi begge at han ikke hadde det vondt.
Han stirret helt forbløffet,
forvirret av synet av Sam Jones og John Havlicek i dusjen rett ved.
Mine to lagkamerater såpet seg inn og snakket,
uvitende om den gamle mannens følelser.
Den gamle mannen så opp på oss og uttalte sakte:
"Jeg trodde aldri jeg skulle oppleve
å se vannet renne av en svart mann og på en hvit mann."
Han ristet på hodet.
"Jeg kan se at de to karene liker hverandre."
Du har tatt over for første gang.
En lang rekke seire. Vil du komme med noen spådommer?
Hvis vi ikke får noen skader, tror jeg vi går hele veien.
Han kan ha påtatt seg mer enn han var klar for på det tidspunktet.
Han spiller i snitt 45 minutter per kamp,
i tillegg til å lede laget,
og sørge for at vi kommer dit vi skal,
at angrepet løper riktig, at forsvaret er der det skal være.
Jeg vedder på at da han påtok seg jobben, skjønte han ikke
hvor mye mer det ville kreve av ham å gjøre det.
Og det var tilfeldigvis det året da Wilt endelig fikk det til
og hadde et topplag i Philly.
Offisielt program før kampen, bare 35, med den offisielle lagoppstillingen.
Wilt Chamberlain, les alt om det i det offisielle programmet.
I løpet av to år hadde 76ers utviklet seg
fra et lovende lag til å valse over motstanden.
De hadde rekorden i NBA,
og Wilt fant endelig et lag han kunne bonde med.
Blokkering kan skade deg.
De siste ti årene har Celtics vunnet ni av ti ligatitler.
I fjor var 76ers NBAs "nesten-lag".
Fortiden roper :"Slå Boston".
Tilbake til Greer som vil skyte. Det gjør han. Treff.
Disse to klubbene gyver løs på hverandre.
Greer på venstre. Han skyter. Bom.
Rebound av Chamberlain. Legger opp, og han får frikast.
76ers dominerte de første tre kampene i playoff-serien i 1967.
Wilt, nå en veteran, hadde justert spillet sitt,
ga flere pasninger og tok del i lagforsvar.
Nydelig blokkering av Chamberlain!
I sitt første år som spillende trener i NBA,
overtok Russell en solid, men lekk organisasjon.
Dro til Garden, all den stygge fansen og de ondskapsfulle holdningene de hadde.
Det var ikke konkurranse, men konfrontasjon.
En fan blir med i mølja.
Celtics klarte å vinne Kamp Fire i Boston,
for så å returnere til Philly,
hvor fansen krevde en slutt på Celtics-dynastiet.
Walker går, legger inn.
Dette har vært en enorm klubb for dem hele året.
Til Greer, han jages. Han legger inn.
BOSTON ER DØD
Philadelphia-fansen sang: "Celtics er døde. Endelig døde. "
BOSTON - DERE DØR I KVELD
Bill Russell ser et dynasti smuldre rundt seg.
Fem, fire, tre, to, én!
Wilt og Philadelphia 76ers slo oss fordi de var bedre.
De feide oss nesten av banen,
og jeg fikk øyeblikkelig smake tapersyndromet.
Selv om Celtics hadde en historisk rekke
av åtte titler på rad, så buet fans i Boston på meg.
"Avdanket, eller hva?"
"Jeg visste det ikke kunne vare. Dere har mistet det."
Jeg måtte blunke med øynene.
76ers vant NBA-finalen det året,
og ga Wilt hans første tittel.
I Boston fokuserte nekrologene over Celtics bitre nederlag på én mann.
Vi hadde fått for vane å vinne,
og så lenge vi kunne stole på Russell som anker,
trodde vi at vi skulle vinne alt.
Russ, som den stolte mannen han var, var veldig såret
over det faktum at vi ikke vant.
Og han var flau.
Han var stille, ville ikke snakke om sesongen.
For det var slik han var.
Han sa: "Hei, vi får se hva som skjer neste år."
Hvis du ikke har lagt merke til det i alt oppstyret,
så begynner NBA sesongen sin lørdag kveld.
Her i Boston Garden vil alle veteranene
være tilbake for Celtics, og prøve å få tilbake kronen
som Philadelphia 76ers tok fra dem.
Jeg har aldri tippet før.
Tidligere spurte de: "Hvordan går det med dere i år?"
Jeg sa: "Vet ikke. Jeg har ikke noe å si."
I fjor spurte de: "Hvordan går det?"
Jeg sa: "Vi skal vinne", og så gjorde vi ikke det.
Så jeg skal ikke si noe mer, noensinne.
Russell sto overfor to trusler i sin andre sesong som trener.
Én, bevise at han kunne få laget sitt tilbake til topps
etter tapet mot Philadelphia 76ers.
Den andre var en brutal krig som rev Amerika
og idrettsverdenen i stykker.
Jeg fikk sterke overbevisninger om Vietnam tidlig i krigen.
Den virket som en fortsettelse av kolonikrigene,
og som en svart mann som var imot koloniene i Afrika,
var jeg sensitiv.
I praksis sa vietnameserne at de ikke ville at vestlige skulle styre deres land.
Vi amerikanere så det selvsagt ikke slik.
Som imperium insisterte vi på å definere krigen
som et spørsmål om kommunisme mot demokrati.
Bombene i Vietnam eksploderer hjemme.
De ødelegger drømmen og muligheten
for et anstendig Amerika.
Hei, hei, LBJ, hvor mange barn har du drept i dag?
De jævla kommunistene driver dette stedet!
Krigen hadde utløst sinne og bitterhet, og polarisert nasjonen.
-Hva vil vi ha? -Fred!
-Når får vi det? -Nå!
Blant dem som var imot krigen
var den 25 år gamle tungvektsmesteren Cassius Clay,
som hadde konvertert til islam og tatt navnet Muhammad Ali.
Ali hevdet at hans religiøse og etiske overbevisning
hindret ham i å slåss og drepe folk han ikke kjente.
Jeg burde ikke dra til Vietnam
og skyte folk som aldri har kalt meg "nigger",
lynsjet meg, pusset hunder på meg eller voldtatt mamma.
Ali risikerte å bli fratatt tittelen,
føderal tiltale,
fem år i fengsel,
og en bot på 10 000 dollar.
Det Muhammad Ali gjorde,
kunne endt boksekarrieren hans.
Han hadde ikke noe imot å tape millioner. Han var veldig modig.
Han gjorde oss stolte av å være svarte idrettsutøvere,
fordi han viste meg, med sine handlinger,
hva som var viktig.
Jeg kjenner ikke mange idrettsutøvere
som er villige til å gjøre det han gjør.
Dette krever enorme mengder av viljestyrke, mot, og så videre.
En ekte tro.
CLEVELAND-TOPPMØTET, 4 JUNI 1967
Cleveland-toppmøtet var et svar fra svarte idrettsutøvere
på at Ali nektet å gå inn i det amerikanske militæret.
De ville vise sin støtte til sin bror.
Vi dro ikke til Cleveland for å overtale Ali til å bli med i hæren.
Vi dro for å hjelpe ham.
Ingenting sier at tungvektsmesteren
må tilhøre en bestemt religion eller ikke være krigsmotstander.
Vi kom på grunn av vårt vennskap til Muhammad Ali.
Og vi ville høre direkte fra ham…
Du leser avisene, du ser på TV, alt mulig,
hva som foregår.
Han sto frem under mange vanskelige spørsmål,
og i praksis, mine herrer, overbeviste oss
om at det er i grunn en religiøs sak for ham,
at han tror på sin religion,
og at standpunktet hans er basert på det.
Det han har gjennomgått
har gjort ham til en veldig ensom mann.
Dette er det berømte bildet.
Sikkert et av de mest ikoniske bilder i det tyvende århundre.
Å se disse svarte mennene, disse stjernene,
gå ut av rollen som stjerner for Cleveland Browns,
eller stjerner for Celtics eller Packers,
og si: "Nei, vi er først og fremst svarte."
De følte et ansvar
for å bruke sin plattform, sin stemme,
sine ønsker for forandring i dette landet,
og hva det betyr å være svart idrettsutøver.
Det Bill og jeg hadde til felles
var at vi nektet å gi opp vår egenart
og takle fordommer,
og diskriminering,
og urettferdig praksis.
Hvis du er en stjerne,
og hvis du sier de rette tingene og handler riktig,
så tjener du penger.
Hvis du skal være aktivist, må du droppe det.
Bill var en spesiell person.
Du kunne stole på
at han utfordret ting som ikke var riktig.
Bill Russell fanget essensen,
sjelen og hjertet i det Ali sa.
Da en reporter spurte Bill:
"Hva kommer til å skje med Muhammad Ali?",
så svarte Bill:
"Jeg er ikke bekymret for Muhammad Ali.
Han har gjort noe som jeg ikke har klart,
for å finne noe som jeg er så engasjert i at jeg er villig til å risikere livet.
Jeg er ikke bekymret for Ali. Jeg er bekymret for oss andre."
Dette er en spesialrapport fra CBS News.
Dr. Martin Luther King jr.,
borgerrettighetsleder og Nobelprisvinner,
ble skutt og drept i kveld i Memphis, Tennessee.
Han sto på balkongen på Lorraine Hotels tredje etasje,
da et enkelt skudd kom fra andre siden av gaten.
Det skal ha truffet ham i nakken.
Drømmen til dr. Martin Luther King jr.
har ikke dødd med ham.
Amerika skal ikke styres av kuler,
men kun ved valg av frie og rettferdige menn.
Jeg tror alle på alle lag, uansett rase, religion eller hva som helst,
følte et tap.
Og det påvirker oss alle.
Opptøyer brøt ut i mer enn 150 amerikanske byer.
Et kaos av brannstiftelser og plyndring uten sidestykke i landets historie.
Det er republikkens fiber og stoff som blir testet.
Sorg og sinne eksploderte i byer over hele landet.
I Philadelphia skulle Celtics
spille første kamp av Eastern Divisions finaler
mot 76ers dagen etter.
Vi skal ikke lenger stå og vente mens lederne våre blir drept.
Jeg var i sjokktilstand hele dagen.
Jeg satt der i fire-fem timer før jeg klarte å snakke om noe annet.
Så vurderte jeg å ikke spille. Jeg ringte Wilt.
Selv store og berømte idrettsutøvere
som Bill Russell og Wilt Chamberlain
kunne ikke få NBA til å si: "Til ære for denne store mannen,
så utsetter vi denne kampen."
Mens stadionet allerede fyltes av fans,
krevde Chamberlain en avstemning i garderoben om de ville spille eller ikke.
Vi var enige om at det ikke ville være bra om vi avlyste kampen så sent.
Det var 10 til 12 000 mennesker der, og en avlysning kunne lage bråk.
Til slutt ble lagene enige om å spille.
Fansen så en stoisk, men ufokusert opptreden,
selv av de to erkerivalene, Russell og Chamberlain.
Det er en nifs atmosfære. Det er ikke samme gleden og spenningen
som man forbinder med en basketball playoff.
Celtics klarte å vinne 127-118.
Fire dager senere ble King stedt til hvile i Atlanta.
I Kings begravelse deltok kjente folk fra politikken,
underholdningsindustrien og superstjerner fra NBA.
Mange fryktet at drømmen hans hadde dødd med ham.
Jeg hadde stor respekt for dr. King.
Han var den siste bufferen.
Ting jeg hadde sagt for ti år siden,
som alle hadde avfeid som "prat fra en sint neger",
kommer frem i dag, og det er det som er så trist.
Det kommer aldri noe konstruktivt ut av vold.
Her har vi en mann som trodde på ikke-vold,
og noen skyter ham ned.
Det er en tragedie.
Den 10. april, dagen etter Kings begravelse,
fortsatte playoffene i Boston Garden.
CELTICS MOT 76ERS 1968 EASTERN DIVISION FINALER
76ers utspilte motstanderne sine,
og Celtics tapte 115-106.
Philadelphia vant de neste to kampene også.
Intet lag, ikke engang Celtics, hadde kommet tilbake
etter å ha ligget under 3-1 i en serie.
Det er ikke over ennå.
Det er ikke over før det er over.
Celtics slo hardt tilbake i Kamp Fem,
og knuste Philadelphia 122-104.
Nå har fremdriften endret seg.
Celtics vant neste kamp i Garden.
Med knallharde blokkeringer og solid lagledelse av Russell,
gikk de til seriefinalen i Philadelphia
for å bevise at de fortsatt var mestere.
Russell kalte det sin mest tilfredsstillende seier.
Celtics slo Lakers i finalen,
og Russell fikk sin tiende tittel, hans første som hovedtrener.
Bill, gratulerer med god kamp og sesong.
Takk.
Har det å være trener og spiller krevd mer av deg i denne sesongen
enn i tidligere sesonger?
Jeg tror ikke det.
Kan de nye svarte utøverne sammen få til noe sosial eller politisk endring?
Jeg kunne si det jeg sa og gjorde opp gjennom årene
fordi jeg hadde en maktposisjon, og jeg var veldig god.
Men det gjorde at jeg hadde mer å tape,
med tanke på hva de snakket om.
Men det var lett for meg, for har jeg ikke min stolthet,
så har jeg ingenting.
Idrettsutøvere er produkter fremfor mennesker.
Jeg har konstant blitt trakassert og satt i isolat
i rundt tre måneder nå.
-Hva er dere? -Black Panthers!
Ingenting er viktigere enn å stoppe fascismen,
for den vil stoppe oss alle.
Jeg føler meg utilstrekkelig.
For etter å ha sett hva folk går gjennom,
innser jeg at mitt bidrag er veldig lite.
Russ hadde truet med legge opp de siste tre, fire årene.
Jeg sa: "Russ, du kan ikke legge opp.
Du må spille videre så vi kan fortsette å vinne titler,
og premiepengene fortsetter å rulle inn. Vi kan ikke vinne uten deg."
Den 15. mars 1969,
under en kamp mot Baltimore Bullets,
utlignet Celtics i kampens siste sekunder.
Etter å ha fått ballen, tok trener Russell timeout.
Jeg skrek: "Nå har vi dem! La oss drepe dem!"
Brått brast jeg ut i latter og klarte ikke å stoppe.
Spillerne syntes jeg hadde klikka. Jeg sa: "Makan til greier.
En voksen mann som løper halvnaken rundt foran tusenvis av mennesker,
spiller et spill og skriker om å drepe folk."
Jeg så på lagkameratene mine som om jeg hadde sagt noe dypt.
De stirret blankt tilbake som om jeg ikke hadde sagt noe.
Vi mistet ballen, og Bullets vant.
I alle mine år med latter i proff-basket,
hadde jeg aldri hånet selve spillet.
Du kan ikke levere det kampen krever
hvis du begynner å fokusere på dens latterlige sider.
Jeg visste allerede at det er ingen endelige seiere i idrett.
Kampene bare fortsetter.
Den eneste siste seieren du kan få,
er å gå helskinnet fra den siste kampen.
Jeg sa til meg selv, og ingen andre,
at jeg spilte min siste sesong.
Det var brutal sesong for Celtics,
som, i resten av ligaens øyne,
var i ferd med å miste grepet.
Periodene med inspirert basketball inntraff stadig sjeldnere.
Jeg visste at av og til skjedde dette fordi jeg både ledet laget og spilte,
men mye av det skyldtes at jeg ikke klarte å henge med.
Russells karriere var åpenbart på hell.
Sam Jones og Satch Sanders var oppe i årene.
Vi kalte dem geriatriske.
Når kampen starter, har de bandasjer på knærne.
De ser ut som de er fra 40-tallet med de gamle, høye joggeskoene.
Du synes faktisk synd på dem.
Jeg er på et punkt i min karriere hvor hver sesong er en straff.
Celtics ble nummer fire i Eastern Division det året.
Det skulle være over.
Ingen forventet at de skulle vinne.
Til tross for deres svake spill og dystre spådommer,
kom Boston seg til Eastern Divisions semifinaler
hvor de møtte 76ers.
Celtics knuste Philadelphia.
Nå skulle de møte Knicks om divisjonstittelen.
Vi visste at vi kunne slå Philadelphia. Det visste vi.
Vi sleit mer med New York.
CELTICS MOT KNICKS EASTERN DIVISION-FINALENE 1969
Alt klaffet for Knicks.
De hadde en hardtarbeidende, men dyktig leder i midten i Willis Reed,
den smarte forwarden Bill Bradley, den dynamiske guarden Walt Frazier.
I starten av sesongen snakket vi om tittelen.
Og nå satt vi her i garderoben og sa:
"Hei, det var dette vi snakket om. Det er dette vi spiller for, kom igjen."
Og vi trodde vi kunne vinne.
Knicks trodde at de hadde oss det året,
fordi de vant seks av sju kamper mot oss i den vanlige sesongen.
Willis Reed var ryggraden i forsvaret deres.
Han hjalp til overalt.
Så jeg begynte å endre angrepet vårt i hver kamp.
Når de tilpasset seg defensivt spill, gikk jeg på offensiven.
Dermed endret jeg forsvarsflyten.
Men alt i alt var vi bare et bedre lag.
Det ville de ikke høre.
Russells kamp-til-kamp- justeringer fungerte.
Knicks gikk på et nederlag.
Nå var det en ellevte tittel i sikte.
Celtics skulle møte Lakers i NBA-finalene for syvende gang.
Trener, du har akkurat fått Wilt Chamberlain.
Hvor mange ble sinte på deg for det?
Nei, jeg tror jeg gjorde mange glade.
Jeg gjorde trenerne i øst fornøyde fordi de tror de har en bedre sjanse.
Du har noe som utgjør en trippel trussel, med tre store spillere der borte.
-Hva tror du om denne sesongen? -Jeg vet én ting. Vi bør vinne.
Hvis ikke, har jeg ikke jobb.
Jeg har alltid følt at jeg ville spille på et lag med karer som Jerry West
og Elgin Baylor, og de andre faste Lakers-spillerne.
Jeg er glad for at jeg blir byttet.
Jeg har blitt byttet til et lag som har muligheten til å bli
et av de beste lagene i basket noensinne.
Lakers hadde aldri slått Celtics i finalene,
men i 1969, da Chamberlain ble forent med West og Baylor,
hadde laget NBAs opprinnelige Tre Store.
Vi var et bedre lag, punktum.
Boston var ikke verdig å være i samme liga med oss.
Det var et lag som grep etter halmstrå.
Nummer 13, fra Kansas, Wilt Chamberlain!
Alle sier: "Celtics er så gamle. De kan ikke vinne igjen."
Føler du virkelig at du kan gjøre det igjen?
Ja.
Dette handler om mestertittelen, mine damer og herrer.
Nå står alt på spill.
Mens Russell og Wilt kjempet frem og tilbake,
ble kampen avgjort av Jerry West, som scoret 53 poeng,
og førte Lakers til seier i Kamp En.
Jerry West spilte bedre enn noen jeg noensinne har sett.
Han var ustoppelig.
Boston Globe ba Russell om å skrive en daglig rapport,
for å gi leserne sitt syn på hver kamp.
Som alltid var han åpenhjertig og ærlig.
Wests poeng var en viktig faktor i kampen,
men det var en topoengs kamp, og det er et tap.
Det ville ikke spilt noen rolle om han fikk 100 poeng,
og vi vant med ett eller to poeng.
Seieren er det viktige.
I Kamp To scoret West 41 poeng,
som nok en gang ga Los Angeles seieren.
Lakers hadde nå en solid tokamps ledelse
på Russells Celtics.
Celtics var i trøbbel.
Ingen hadde tapt to kamper og deretter tatt tittelen.
Vi fikk i snitt 119 poeng mot oss per kamp.
Vi kan ikke få så mange baklengs i hver kamp.
Det spiller ingen rolle hvem som scorer.
De neste to kampene skulle spilles i Boston,
og Celtics måtte vinne begge
for å ha sjansen til å ta en ellevte tittel.
De vant Kamp Tre.
Men i Kamp Fire var Lakers ett poeng foran
da Celtics fikk ballen med syv sekunder igjen.
Sam Jones smetter inn mellom tre karer.
Kaster ballen.
Bingo.
Det er et sekund igjen, men kampen er over.
Slurvete, men jeg tar den.
Gamle Sam reddet oss med en avgjørende scoring.
Hjemmelaget vant de første fire kampene,
og trenden fortsatte da Lakers tok seieren i Kamp Fem i Los Angeles.
Enkelte ting bør forbli usagt. Så angående torsdagens kamp
mot Lakers, har jeg ingen kommentar.
Bills misnøye dukket opp på hans hjemmebane neste kveld,
da mannen som en gang scoret 100 poeng i én kamp,
bare klarte åtte.
Hjemmebanefordelen hadde slått til,
og siden Los Angeles var vertskap i siste kamp,
var Lakers favorittene.
Hva tenker du om å gå inn i nok en syvende kamp,
denne gangen på bortebane?
Vi har gjort det før.
CELTICS MOT LAKERS NBA-FINALENES KAMP SYV, 5. MAI 1969
Boston kjemper for sin ellevte tittel på tretten år.
Et dynasti som Lakers prøver å få slutt på.
I Kamp Syv, på Lakers hjemmebane,
skulle Lakers endelig ta den tittelen
som de aldri hadde klart å frata Boston Celtics.
Jerry West oppsummerte det. Han sa: "Vi kan slå denne klubben."
Og: "Jeg får kanskje aldri en ny sjanse."
Vi trodde vi ville få problemer.
Vi var ærlig talt ikke like selvsikre
som vi hadde vært tidligere.
Dette er den store kvelden da Lakers kan ta alt.
De kan bli mestere.
Jack Kent Cooke hadde fått plassert ballonger i taket på Forum,
som skulle slippes ned når Lakers vant.
Hvordan kan noen komme på noe så dumt som å plassere de ballongene der oppe?
Jack Kent Cooke la ut et laken i alle setene.
Når Lakers vant mesterskapet, skulle korpset spille,
og ballongene i taket skulle falle ned.
Jeg fortalte dette til Russell.
Sam viste meg det, og jeg sa: "Det er menneskelig umulig
at Lakers vinner kampen i kveld. Lakers kan ikke slå oss."
Hvis noen kødder med deg,
eller snakker om moren din,
eller drar i Supermanns kappe,
eller tråkker på liktornene dine,
kaster sand i fjeset ditt,
da blir du sint, og sinnet tar deg til et annet nivå.
Russell mot Chamberlain.
Ballen vippes av Russell til Sam Jones.
Han gir den til Havlicek, som kjører mot Baylor.
Havliceks langskudd er bra. Havlicek med en kurv på ti sekunder.
Russells kampstrategi…
STEMMEN TIL SAM JONES
…var: "Vi skal løpe dem i senk."
Sam, i midten, skyter, treff!
Rundt Siegfried, under, setter opp. Russell blokkerer! Bra spilt.
Celtics er veldig friske. Lakers blir mer stående.
De virker mer slitne enn Celtics.
Celtics løp seg til en 17-poengs ledelse i fjerde omgang.
Lakers ligger under med 17 poeng.
Men Jerry West og Lakers nektet å gi opp.
Skytingen hans fikk liv i publikum,
og fikk Lakers opp til ni.
Og alles øyne ble rettet mot Wilt.
Havlicek skyter, 5 meter, bom. Rebound er oppe.
Chamberlain har den. Chamberlain har skadet høyre kne.
Chamberlain står i den andre enden, han er skadet.
Timeout. Skade…
Chamberlain må kanskje gå av banen.
Wilt må av. Wilt kan ikke fortsette.
Van Breda Kolff var rasende.
"Den drittsekken!"
"Hvordan kan han gå av banen?"
Av egne egoistiske grunner,
ble jeg fornærmet med en gang Wilt gikk ut.
Jeg trodde ikke han var så skadd.
Selv om han var, ville jeg ha ham der.
Vi var så nær ved å avslutte med en flott kamp.
At Wilt gikk av var som å finne et feilstavet ord
på slutten av en kjær bok.
Mel Counts kommer inn for Wilt Chamberlain.
Mel Counts kom inn. Han spilte veldig bra.
Hopp, dribling. Firemeter av Mel. Mål!
Med Wilt ute satte Lakers opp tempoet,
og utnyttet de aldrende Celtics.
Man kan se at fremdriften endres her, Lakers har fått et nytt driv.
Og utlignet nesten.
De kan se tittelen. Den er så nær at de kan lukte den.
Lakers er bare ett poeng bak.
Wilt sier til meg:
"Fortell sjefen
at jeg er klar for å gå på igjen."
Van Breda Kollf, hysterisk og gal, sier:
"Be ham drite og dra. Vi trenger ham ikke."
Og satte aldri Chamberlain inn igjen.
De har klort seg tilbake, men har ennå ikke utlignet.
Og Lakers kommer tilbake uten Wilt Chamberlain.
Vi lå under med ett poeng,
med litt over et minutt igjen å spille.
Jeg voktet Havlicek, han hadde ballen, driblet rundt,
jeg strekker meg bak og banker ballen vekk fra ham,
rett i Don Nelsons hender.
Stående på frikastlinjen.
Don Nelson tar ballen og skyter.
Bare slengte et skudd avgårde.
Den traff bak på kanten og gikk rett opp.
Den spratt over målplaten.
Den gikk rundt fire meter opp.
Og så rett i kurven.
Erickson…
Slått vekk, men Nelson får den!
Det var som å se en katastrofe i sakte film.
Don Nelson.
Det var pur flaks.
Det var som om en høyere makt ikke ville at vi skulle vinne.
Og Boston Celtics har gjort det igjen!
Noen ganger tenkte jeg at Jerry hadde rett i
at det var en forbannelse over kampene mot Celtics.
Noen kommer over det. Det gjorde aldri jeg.
Det har jeg fortsatt ikke.
Det er som om det er et hull i hjertet mitt.
Det var den største skuffelsen i mitt idrettsliv,
å aldri slå dem.
Den som utgjorde forskjellen var alltid Bill Russell.
Mange ballonger henger i takbjelkene, men de slippes ikke ut.
Du sier: "De keltiske gudene er med dem i Forum."
Det er Boston Garden-greier.
Og man må selvfølgelig si
at Celtics er det største sportsdynastiet
i proff-idrettens historie.
Lagkameratene mine hadde jobbet så hardt,
og stått imot så glimrende
at jeg var bare så stolt av dem og meg selv.
Bill, dette må være en stor seier.
Nemlig.
Det er vel vanskelig å si hva du tenker nå.
Det må ha vært en stor seier.
Dette er en herlig gjeng.
Og det var så fabelaktig hvordan de spilte for meg.
Det er kanskje banalt å snakke sånn,
men jeg sa til gutta før kampen: "Jeg bryr meg ikke om hva som skjer.
Jeg ville ikke byttet dere ut med noen andre."
Etter kampen prøver jeg å se når Bill Russell er alene.
Jeg er 25 år, har rødt hår og fregner,
og jeg er den hviteste fyren i Nord-Amerika.
Og jeg går bort til Bill, og jeg sier: "Øh, Bill?"
Og han bare ser på meg, og jeg sa:
"Er det en sjanse for at du legger opp nå?"
Og det blir stille.
Og Jim Brown, som sitter der, ser opp på meg og sier:
"Legger opp? Mannen vant jo nettopp ligatittelen.
Hvorfor spør du om han skal legge opp?"
Jeg vet ikke om noen andre innså at det var Bill Russells siste kamp.
Han hadde interesser som var bredere enn spillet,
og jeg tror at nysgjerrigheten hans gikk i andre retninger.
Da Bill Russell sa at han skulle gi seg med basketball,
så jeg bare på ham. Jeg trodde ham ikke først.
Men da jeg så at han ble emosjonell,
begynte jeg å tro på at han skulle slutte.
Han kunngjorde det til slutt via en artikkel i Sports Illustrated,
som betalte ham 25 000 dollar for det.
JEG ER FERDIG MED BASKETBALL
Jeg har et år igjen av kontrakten min for Celtics.
En av de mest lukrative i sport, og jeg var veldig fornøyd med den.
Jeg fikk så klart betalt for å spille, men jeg spilte også av andre grunner.
Jeg spilte fordi jeg var bestemt på å være best.
Jeg var en del av et lag,
og jeg var bestemt på å gjøre det laget det beste.
Men når det gjelder spillet, har jeg mistet konkurransetrangen.
Spilte jeg kamp nå, ville de andre visst at jeg ikke brydde meg.
Sånn kan man ikke spille. Sånn kan man ikke gjøre noe.
Gjennom hele den siste sesongen
hadde jeg en ekkel følelse av at jeg hadde gjort dette før.
Hvert trekk, hver situasjon. Skjerme, bomme på et skudd.
Jeg hadde sett og gjort alt før. Alt hadde blitt repetisjon.
Dette er ikke holdningen å ta med seg til nok en sesong.
Da jeg hørte det, sa jeg: "Jøss."
Dette er et historisk øyeblikk for en fyr som fortsatt kunne spille på toppnivå,
at han bare sa: "Faen heller, jeg vil ikke spille mer."
Karrieren var over.
Han ville ikke tilbake.
Det mest fremragende lagsportsdynastiet,
etter den kampen, var over.
Profesjonell basketball forsvant ut av mitt liv i 1969,
men denfikk mye selskap.
Alt i livet virket som en hindring for meg,
inkludert min kone gjennom 13 år, mine tre barn, mine venner i Boston,
og mine materielle eiendeler.
Innen noen måneder etter at jeg la opp,
forlot jeg også mitt liv i Boston og alt som fulgte med det.
Hvert åndedrag jeg tok føltes litt kaldt.
Jeg dro ut i verden etter 13 år i et trykkammer.
Jeg trodde jeg skyldte noe, men jeg visste ikke helt hva.
I hodet mitt
hadde jeg visst at basketball ikke var ment å beskytte meg,
men jeg hadde aldri trengt å leve uten den.
Bill Russell pakket én koffert, satte seg i Lamborghinien,
og kjørte til Los Angeles.
LA er, så vidt jeg kan se, der hvor alt skjer.
Jeg lover at ingen skal ha det mer gøy enn meg.
En annen arena, underholdningsbransjen, lokket.
Ta vel imot en av tidenes beste basketballspillere,
Mr. Bill Russell.
-Hvem skrev den introduksjonen? -Jeg.
Hva mener du med: "En av de beste basketballspillerne?"
Beklager, Bill.
Den beste basketballspilleren gjennom tidene.
Bill deltok i komedieprogrammer og talkshows.
Bill, fortsett slik, så blir du innlagt.
La meg vise deg hvordan.
-Ja. -Greit? Slik.
Mr. Tillengast?
Ja, sir?
Dette er Mr. Tillengast.
Han fikk sitt eget kortvarige talkshow.
Jeg heter Bill Russell.
Kan den ekte Bill Russell vennligst reise seg?
Russell prøvde seg til og med som skuespiller… med begrenset suksess.
For å gjøre opp gjelden.
Og han gjorde noen TV-reklamer.
Jeg kan ikke bomme!
På lang distanse.
Han var NBA-analytiker i flere kanaler.
Du vet hvordan det er, du har jo vært her før.
Jeg har ikke scoret ett poeng.
Du tok jo med deg folk for å score.
Så du er overbetalt.
Russell holdt også stadig forelesninger,
og delte sine erfaringer og filosofier med unge mennesker.
Seriøst, for meg er utdanning
grunnlaget du bruker for å tenke selv.
Å være villig til å ta ansvar,
å være involvert i menneskeheten.
Jeg heter Rob Chamberlain. Jeg lurte på…
-Hva sa du at du het? -Rob Chamberlain.
-Chamberlain?! -Ja.
-Ikke beslektet. -Jeg skjønte at du ikke var i slekt.
I en forelesning kritiserte Bill Wilt Chamberlain
for å ha gått av i 1969-finalen da han ble skadet.
La meg lese hva Bill sa.
"Jeg tror han feiget ut i min siste kamp.
Enhver skade utenom beinbrudd eller en brukket rygg
er ikke bra nok."
Han gikk selv av i den siste kampen da han skadet kneet.
Jeg ville heller ikke satt ham inn igjen, selv om han er fantastisk.
Jeg sa aldri at Chamberlain ikke hadde talent,
men basketball er en lagsport.
Jeg går etter antall titler.
Jeg spiller for å få frem det beste i lagkameratene.
Skal du fortelle meg at du fikk frem det beste i Baylor og West?
Han snakker mye om hva han skal gjøre.
Det handler om å vinne og tape, og han har tapt mye.
Han tror han er et geni, men det er han ikke.
Kommentaren kom ut i media,
og de to vennene snakket ikke på årevis etter det.
Jeg burde ikke ha sagt det, for han hadde ikke gjort meg noe.
Men jeg er for sta til å be om unnskyldning. Sånn er det.
Hvis noen sier at han er skadet, så er han skadet, spør du meg.
Du går ikke av i en sådan stund med mindre du har problemer.
Hva med nå? Er det noen gang for sent?
Jeg tenker ikke på det lenger. Det er noe i fortiden.
Jeg vet at jeg ikke burde ha gjort det. Og han vet det.
-Ville det spilt noen rolle? -Ikke egentlig.
Vi kan sikkert begge leve våre liv uten at det plager oss for mye.
Hans konkurrerende vennskap med Chamberlain
var enda en ting Russell forlot, sammen med Celtics
og byen Boston.
Da nummeret hans ble fredet i 1972,
avslo Russell en offentlig seremoni.
Bare hans kjære lagkamerater var til stede.
I Boston kan noen av sportsskribentene være…
TRENER PÅ HIGHSCHOOL
…litt vanskelige.
Og Bill mislikte nok
noe av det som skjedde i Boston,
og viste det nok slik. Det er en måte å gjøre det på.
Det var ikke eneste gang Russell unngikk å bli hedret offentlig.
I 1974 ble han nominert til Basketball Hall of Fame.
Da nominasjonen ble kunngjort, sendte jeg en uttalelse og sa
at jeg foretrakk å ikke bli innlemmet.
Sportsskribentene kastet seg over meg.
De fleste antok at jeg synes Hall of Fame er rasistisk.
Det stemmer, men det ligger mer bak.
Det sies at Russell nektet,
og ingen vet for han ikke har sagt noe,
fordi det ikke var noen svarte spillere.
Og hvorfor det?
For det første, vi har svarte spillere. Ikke siden 1946.
Vi ville foretrukket, hvis han har et legitimt spørsmål eller problem,
hva det enn er, Bill, så vil vi gjerne vite om det.
For hvis vi gjør noe galt på noen måte, så vil vi forandre oss.
På den annen side er vi ganske overbevist
at vi er så åpensinnede som samfunnet kan være,
og kanskje mer.
Bill Russell er en ekte mann. Han sto for det han mente var riktig.
Det var ikke noe tull med ham.
Greia var at jeg tenkte på Hall of Fame
på samme måte som jeg tenkte på autografer og å få nummeret mitt fredet.
Begge ganger var min hensikt å skille meg selv
fra stjernenes oppfatning av fans,
og fansens oppfatning av stjerner.
I 1973 flyttet Bill Russell fra California til staten Washington
for å bli trener og daglig leder for Seattle SuperSonics.
Han tok dem til playoffs for første gang i lagets historie.
Et tiår senere
trente han et nytt middelmådig lag, Sacramento Kings.
Da han ikke klarte å gjøre laget bedre, sluttet han etter en halv sesong.
Familien hans er redd for at innen 90-tallet,
når tiåret nærmer seg slutten,
og NBA begynner å verdsette sin fortid,
at folk vil glemme Bill Russell.
Det er først da Russell strekker ut en hånd til publikum,
på slutten av 1990-tallet.
Tretti år etter hans siste kamp,
har endelig Bill Russell og Boston skværet opp.
Og den motvillige kjendisen som først fikk sitt nummer fredet i 1972,
uten noen fanfare,
lar denne gangen fansen få ta del.
Det var i Boston Garden, en feiring av Bill Russell,
og store navn fra basketverdenen dukket opp.
Jeg er her som representant for alle menn på min alder
som vokste opp i ærefrykt for idrettsutøveren Bill Russell.
Alle som også lærte fra ham hvordan å være en mann.
Hvis du ikke vet noe om ham,
hvis du ikke tåler den brutale sannhet,
ikke snakk med Bill Russell.
Da jeg vokste opp på 50- og 60-tallet,
og leste hans første bok Go Up For Glory,
var moren min bibliotekar og tok den med hjem samme dag.
Bill Russell ble min helt for livet.
Å vite at vi spilte en liten rolle
på det største profesjonelle idrettslaget som noen gang har eksistert,
og du var ansvarlig for det, Russ.
Det er de øyeblikkene som ble nøkkelen til å forstå
hans påvirkning på denne generasjonen av utøvere.
På vegne av Celtics-organisasjonen,
ville det vært veldig svakt av oss om vi ikke ga Bill Russell
et stykke av gulvet.
På denne parketten
skapte du Boston Celtics tradisjon for å ta mesterskapstitler.
Og det gjorde han.
Bill, det er en glede.
Jeg var flau, for å være ærlig.
Det var opplysende for meg at vennene mine sa disse tingene.
Noe av det som er viktig for alle å vite,
er at du er ikke alene i universet.
Du kommer alene og drar alene,
men resten av tiden i mellom, så er du ikke alene.
Denne magiske kvelden
ventet nok en overraskelse til Bill i kulissene i Boston Garden.
Mine damer og herrer, Wilt Chamberlain!
NBAs første ikoner var gjenforent,
og etter mange år fra hverandre,
innså de at båndet deres aldri røk.
Min venn Wilt Norman Chamberlain
var den beste spilleren jeg noengang møtte.
Wilt og jeg kunne snakke,
og ingen av oss ba den andre om noe, bare vennskapet.
Takk for dette.
Jeg blir helt ydmyk.
Det jeg ville takke dere for,
er at dere slapp meg inn i livene deres.
Og alle som kom til Boston Garden,
og fansen, dere var en del av mitt liv.
Vi elsker deg, Bill!
Jeg elsker deg også.
Ringen var sluttet for Russells basketball-liv,
men hjerteskjærende tap var i vente.
Et trist funn i dag på denne villaen i Bel Air, California.
Kroppen til 63 år gamle Wilt Chamberlain,
regnet som en av de største spillerne i basketballens historie.
Myndighetene sier at dødsårsaken er hjerteinfarkt.
Noen av basketballens største kom til Los Angeles
for å hedre en av basketballens legender.
Tidligere Celtics-spiller Bill Russell mintes sin tøffeste motstander.
Han ga meg et helvete så mange kvelder.
Men det var ikke rivalisering, det var en konkurranse.
Jo eldre vi ble, jo mer likte vi hverandre,
fordi vi visste at vi var som siamesiske tvillinger.
Han og jeg vil være venner i evigheten.
Det som gjorde begge spesielle,
var det faktum at selv i dag,
her kommer det,
så snakker vi fortsatt om begge karene.
Vi må videreføre den historien.
Vi kommer til å studere arven etter Bill Russell
i mange år fremover.
Årets mottagere av Frihetsmedalje viser det beste av hvem vi er,
og hvem vi ønsker å være.
Bill Russell muliggjorde suksessen for så mange som kom etter.
Datteren min sa at jeg kom til å få den.
Det første jeg gjorde var å sette meg i bilen og kjøre til California,
og besøke min fars grav.
Og…
Og fortalte ham om det.
Og…
Da følte jeg meg mye bedre.
Fordi jeg sa til ham:
"Du vet…
Jeg må si meg enig med deg
i at jeg klarte meg greit."
Jeg håper at en dag vil barn i Boston kunne se en statue
av ikke bare Bill Russell, spilleren, men Bill Russell, mannen.
Etter at jeg fikk Frihetsmedaljen, og Obama sa:
"En dag blir det en statue i Boston av Bill Russell."
Jeg sa til ham at jeg aldri ville tilgi ham for det.
En statue høres for meg ut som en gravstein.
Han sa: "Det er ikke så mye for deg som det er for byen."
Du har utgjort en enorm forskjell
i samfunn og raseforhold.
Et av de mest interessante syn etter at Colin Kaepernick bøyde kne
i protest mot politivold og rasediskriminering,
var synet av Bill Russell
som bøyer kne selv
og ser utfordrende rett inn i kamera,
som om han ville si: "Går du etter ham, går du også etter meg."
Bill følte en viss forbindelse med Colin, fordi for Bill
handlet alltid basketball om det han gjorde,
og ikke om hvem han var.
Hans arvinger er Malcolm Jenkins,
og Anquan Boldin,
og LeBron James…
JEG FÅR IKKE PUSTE
…og Chris Paul,
og D-Wade,
og Renee Montgomery,
og kvinnene i WNBA og så videre,
som i denne generasjonen står frem og sier:
"Vi har også et bidrag å komme med i denne kampen."
Vi har, særlig som en kollektiv,
ekte makt til å støtte forandring.
Du sier det som må sies, du tar et standpunkt,
lar folk få vite at det som skjer ikke er greit.
Hele Bill Russells karriere var slik.
Spillere i min generasjon bryr seg kun om: "Hva er neste?"
Men forstår du ikke historien, vet du ikke hvor du skal.
Å forstå makten du har, at stemmen din og din mening betyr noe,
og det gjelder både på og utenfor banen.
Jeg elsker Bill Russell.
Han hadde sjel. Noen folk har ingen sjel. Han hadde sjel.
Han var bare en av de mest unike karene jeg har møtt i mitt liv.
Og det sier jeg ikke på grunn av hans suksess
som basketballspiller. Han var en leder.
Han var aktivist,
når det ikke var populært å være aktivist,
av og til på bekostning av hans egen karriere.
Greia med Bill, hvis han mente at noe var riktig,
så var det det han gikk for. Han var hel ved.
Det var slik Bill konsekvent var.
Man bør bare si sin mening hvis man tror man gjør det rette.
Til syvende og sist,
lever jeg i håpet om at når jeg dør,
vil inskripsjonen min bli:
"Bill Russell, han var en mann."
Boston Celtics mistet en legende i dag.
Bill Russell døde 88 år gammel, men arven hans vil leve evig.
MINNES I KJÆRLIGHET BILL RUSSELL 1934-2022
En av pappas favorittsitater er når han dør,
så er han ikke sikker på himmelen. Det kan være et steg ned.
Fordi for ham var himmelen å spille for Boston Celtics.
Det er utrolig å se den varige innflytelsen Bill Russell har.
Han ville stå frem og la folk få vite
at svarte burde ikke akseptere status quo.
Verken i sport eller utenfor sporten.
Hvor mye han gjorde for afroamerikanere. Hva han sto for som mann.
Hva han måtte tåle for å spille basketball,
og hvor mye han ønsket å gjøre livet bedre for andre.
Vi kjemper fortsatt de samme kampene.
Ledere og giganter i samfunnet, som Bill Russell,
legger grunnlaget for å gi oss selvtilliten til å klare det.
NBA kunngjorde at de skulle frede Bills nummer.
Ingen i NBA vil i fremtiden kunne bruke nummer seks.
Han er den mestvinnende spilleren noen gang, og det er vel fortjent.
Bill hadde en rekke overbevisninger,
ikke bare om spillet, men om livet,
og definitivt om landet.
Som amerikaner var han en patriot.
Og en som aldri var redd for å si hva han mente,
uansett hva konsekvensene var.
Et ikon, en legende og en pionér.
Og han legemliggjør hva det å være en ekte mester handler om.
Alle senterspillere burde gi ham fem prosent av kontrakten. Seriøst.
Hadde det ikke vært for ham, ville vi ikke vært de vi er.
Ettertanken, refleksjonen.
Det som var…
hva som kunne ha vært…
det som kommer til å bli.
Bill Russell,
du har gjort din jobb.
Resten er opp til oss.
Jeg kan ærlig si at jeg aldri har jobbet for å bli likt.
Bare for å bli respektert. Hva har livet mitt vært? Mange ting.
Mange steder, mange erobringer, mange fiaskoer,
og en tid med intens kjærlighet, hat og problemer.
Jeg har kjempet på alle måter jeg vet om.
Jeg har kjempet fordi jeg mente det var riktig å kjempe.
Jeg synes ingen burde frykte konsekvensene,
for alle må gjøre det han mener er riktig.
Jeg har kjempet for rettigheter for alle mennesker, raser og religioner.
Kanskje jeg alltid vil marsjere i utakt med resten.
Kanskje jeg aldri helt vil finne rytmen.
Men jeg skal prøve.
Tekst: Geir Amundsen