‎INTRARE COLORAȚI
‎10.000 DE RECUPERĂRI
‎Unii sportivi încearcă să-și dea seama ‎ce rol are sportul în lume.
‎EXTRAS DIN MEMORIILE DIN 1979
‎Unde îi e locul.
‎Gândește-te.
‎Te trezești și descoperi
‎că ieși pe teren la Boston Garden
‎pentru o finală de campionat ‎la televiziunea națională.
‎Intră Celtics.
‎Coechipierii tăi au ‎o expresie năucă pe față,
‎de parcă tocmai și-au dat seama ‎că o să-i calce mașina.
‎Glumeam că, dacă ai putea colecta ‎emoțiile dintr-un meci de baschet,
‎ai avea destulă ură pentru un război ‎și destulă bucurie ca să-l împiedici.
‎Președintele Statelor Unite e interesat
‎de rezultatul unui meci.
‎Și, în timp ce încerci să te odihnești ‎în găoacea ta intimă
‎înainte să înceapă acțiunea,
‎există un moment în care te întrebi
‎cum s-a ajuns la toate astea.
‎BILL RUSSELL: LEGENDĂ
‎Una dintre marile emoții ‎ale carierei mele la Celtics
‎era ieșirea din vestiar.
‎Aveam un tip, Weldon Hare, ‎care anunța în stație
‎și spunea…
‎„Vin campionii mondiali, Boston Celtics!”
‎Și, de câte ori auzeam asta, ‎mi se făcea pielea de găină.
‎Îmi plăcea la nebunie.
‎În toamna anului 1963,
‎Boston Celtics câștigase șase titluri NBA,
‎dar niciunul fără Bob Cousy.
‎A fost o provocare să câștigăm fără Cousy.
‎Nu ne irita faima lui sau altceva,
‎dar ne spuneam: ‎„Vrem să ni se recunoască meritul
‎că putem câștiga fără Cousy, bine?”
‎Știam să jucăm împreună.
‎Cu gândire și planificare, ‎i-am ajutat pe băieți să joace mai bine.
‎În sezonul '63-'64 Russell a obținut
‎recorduri ale carierei ‎la recuperări și pase
‎și, în ciuda absenței lui Cousy,
‎Celtics a terminat sezonul regulat ‎cu o performanță-record în NBA.
‎În finală, Boston a jucat cu Warriors, ‎care se mutase din Philadelphia
‎în San Francisco cu un an înainte.
‎Warriors‎, ‎echipa lui Wilt, ‎era în Conferința de Vest
‎și Chamberlain stătea pentru prima oară ‎între Bill Russell
‎și un nou inel.
‎Fiecare venea cu ce argument voia
‎în dezbaterea Russell contra Chamberlain.
‎Dacă nu eram o metaforă pentru ceva, ‎eram cel puțin un simbol.
‎A fost fascinant‎, ‎pentru că erau personalități diferite.
‎Wilt era o combinație
‎între Magic Johnson și Moș Crăciun.
‎Bill Russell, serios, concentrat, ‎aspru, disciplinat, dur.
‎Opusul modului ‎în care era perceput Wilt Chamberlain.
‎Întotdeauna erau în concurență acerbă,
‎dar în afara terenului fraternizau.
‎Pe atunci, era un efort mult mai intim.
‎De fapt, uneori, ‎când mergea să joace în Philly…
‎KAREN RUSSELL, FIICA LUI BILL RUSSELL
‎…stătea la familia lui Wilt.
‎Relația lui Bill cu Wilt a fost una ‎de iubire frățească.
‎Wilt îl invita ‎la cina de Ziua Recunoștinței…
‎JEANNINE RUSSELL, VĂDUVA LUI BILL
‎…cu familia lui, iar mama lui gătea.
‎Când era gata de plecare, plecau împreună
‎și ea îi zicea mereu lui Bill: ‎„Fii drăguț cu Norman al meu.”
‎„Să nu-l bați prea tare.”
‎N-aș fi făcut asta niciodată.
‎Dacă ești rivalul meu, nu te plac.
‎O să încerc să te fac de râs ‎înainte să mă faci tu de râs.
‎Pe teren e una. ‎În afara terenului e altceva.
‎În teren suntem rivali aprigi.
‎Cred că Russell și-a folosit ‎inteligența cu Wilt în mod foarte abil,
‎chiar și luând uneori cina cu el ‎în seara dinaintea jocului,
‎ca să-l înmoaie.
‎Așa încât, atunci când se apără ‎cu mâinile ridicate,
‎Wilt să nu fie agresiv.
‎Aceste subtilități veneau ‎din geniul lui Bill Russell.
‎Am niște prieteni apropiați ‎care mi-au spus de mai multe ori:
‎„Wilt, rupe-i mâna lui Bill Russell.”
‎„Nu mai fi așa drăguț cu ăștia. ‎Îi poți distruge.”
‎Relația lor se baza pe respect.
‎Mereu trăgeau din greu ‎unul împotriva celuilalt.
‎Erau prieteni, dar și concurenți.
‎Concurezi la cel mai înalt nivel, ‎indiferent cu cine joci.
‎Mă gândesc la orice sport ‎ca la un amestec de artă și război.
‎E posibil să schimbi ‎amestecul de artă și război
‎din orice sport ‎schimbând regulile sale sacre.
‎Să ne imaginăm ‎că în alte vremuri, în altă lume,
‎comisarul NBA,
‎ca să elimine violența din baschet ‎și să recompenseze măiestria,
‎stabilește un juriu care acordă puncte
‎pentru frumusețea fiecărui coș înscris.
‎Toate fazele frumoase din baschet ‎ar trebui apreciate pe baza meritelor lor.
‎Ca urmare, jucătorii ar fi motivați ‎doar de dragostea lor pentru artă.
‎Cu elementele războinice date deoparte,
‎sportul devine curând o formă de dans.
‎Mai mult balet decât încăierare.
‎Când îl vedem ‎pe Julius „dr. J.” Irving zburând
‎cu spatele arcuit și mâinile întinse,
‎spuneam că e o mișcare frumoasă ‎la fel cum un tablou e frumos.
‎Forma inspiră mirare, ‎iar mișcarea are ceva de spus.
‎În 1964, Russell l-a întâmpinat pe Wilt ‎în prima lor finală NBA
‎cu un echilibru aproape perfect ‎între artă și război.
‎Îi stârnea pe Celtics ‎când aveau nevoie de energie
‎și îi ghida când aveau nevoie de calm.
‎Celtics conducea cu 3-1
‎și în ultimele secunde ale meciului cinci
‎Russell a făcut ceva ‎ce a pus capăt sezonului.
‎Mingea recuperată ‎e băgată în coș de marele Bill Russell.
‎Mai sunt zece secunde. E stabilit!
‎Fanii Boston îl scot pe brațe ‎pe antrenorul Red Auerbach.
‎Victoria a dovedit că Bill poate ‎să conducă o campioană fără Cousy.
‎Celtics era la a șasea ‎victorie consecutivă în finală.
‎A șaptea finală ‎de la venirea lui Bill Russell la Boston
‎și prima a lui Bill fără Cous.
‎CELTICS, AL ȘAPTELEA TITLU ÎN OPT ANI
‎Ghidul acestei echipe ‎de campioni a fost uriașul lor antrenor.
‎Echipa a fost creată de Red ‎pentru a lucra în perfectă armonie.
‎După plecarea lui Cousy, echipa de start ‎era formată din K.C. Jones, Bill Russell,
‎Tom Heinsohn, Satch Sanders și Sam Jones.
‎Dar înainte de un meci cu St. Louis, ‎în decembrie 1964,
‎Heinsohn era accidentat la picior.
‎Red Auerbach îl putea înlocui ‎cu al șaselea om, John Havlicek.
‎În schimb, a apelat ‎la mai experimentatul Willie Naulls.
‎Deci Bill Russell era centru,
‎Tom Sanders, atacant,
‎Willie Naulls, al doilea în atac,
‎Sam și K.C. Jones.
‎Când a început cu cinci afro-americani,
‎Celtics a dat un semnal puternic.
‎A fost o ecuație de rutină pentru noi.
‎Ne interesa doar victoria.
‎„E cea mai bună echipă de azi. ‎Pe ei îi trimitem în teren.”
‎Cinci Negri pe teren? ‎Serios? N-am observat.
‎Voia să câștige, ‎și câștigi cu cei mai buni jucători.
‎FIICA LUI RED AUERBACH
‎Auerbach a făcut ce trebuia să facă, ‎nu ce era presat să facă,
‎și nu a încercat să dovedească ceva.
‎Dar ziariștii au cerut insistent ‎un comentariu.
‎Tocmai făcuserăm istorie.
‎Istoria, cum ar fi spus Red, putea ‎să ne pupe în fund în vitrină la Macy's.
‎E de necontestat ‎că Celtics a stricat tradiția
‎introducând doar Negri ‎în echipa de start.
‎Dar Bill a cerut ca situația să fie pusă ‎în contextul istoric adecvat.
‎Se punea mult accent ‎pe primul Negru care a făcut asta,
‎primul Negru care a făcut aia.
‎Nu e important ‎cine a fost primul și ultimul.
‎Important e cât de mulți au făcut-o. ‎Restul e simbolistică.
‎Nu consider că ceea ce am făcut ‎e o contribuție pentru societate.
‎Eu consider baschetul profesionist ‎o activitate de rutină,
‎cel mai superficial lucru din lume.
‎Desigur, sunt practic.
‎De unde altundeva să obțin salariul ăsta, ‎dacă nu din baschet?
‎Un bărbat face ce trebuie să facă.
‎Dar contribuția pe care aș vrea să o am
‎pentru copiii mei ‎și copiii Negri din toată lumea
‎e îmbunătățirea vieții,
‎așa încât să nu aibă ambiții deplasate ‎atunci când înfruntă lumea.
‎Să le ofer șansa de a face ‎lucrul la care se pricep cel mai bine.
‎Puteam să am ambiția ‎de a le da copiilor un milion de dolari.
‎Dacă le-aș da doar atât, ‎nu le-aș da nimic.
‎Pentru unii fani tineri,
‎Russell și coechipierii lui au oferit ‎mai mult decât inspirație.
‎Au creat un model spectaculos ‎de colaborare.
‎Eram într-un cartier alb.
‎Alb, segregat, ca tot Bostonul,
‎mustea de rasism.
‎LAWRENCE O'DONNELL ‎MODERATOR MSNBC
‎Și băiețeii albi alergau ‎pe terenul de baschet,
‎aveau cinci, șase, șapte ani, ‎încercau să dea coș
‎și ziceau: „Eu sunt K.C. Jones!”
‎„Eu sunt Sam Jones!”
‎„Eu sunt Bill Russell!”
‎Când a venit Celtics în oraș,
‎era toată lumea acolo, grămadă,
‎fiindcă întotdeauna voiau să vadă ‎o echipă grozavă, nu doar pe Russell.
‎Celtics a terminat sezonul '64-'65
‎cu un record al ligii, 62 de victorii ‎și 18 înfrângeri.
‎În play-off, Celtics a întâlnit ‎Philadelphia 76ers,
‎care adăugaseră o față cunoscută.
‎Echipa anterioară a lui Wilt, Warriors, ‎nu i-a mai putut plăti salariul cerut
‎și avea multe înfrângeri, ‎așa că l-a vândut.
‎Întors acasă, Chamberlain ‎a făcut din Sixers un concurent viabil.
‎Cele două echipe au câștigat acasă,
‎fiindcă în deplasare aveau fani ostili.
‎Chamberlain lovește un obiect imaginar.
‎15 APRILIE 1965
‎Jucam cu 76ers ‎pentru câștigarea Diviziei de Est.
‎Era al șaptelea meci, ultimul.
‎Ne desprinseserăm de multe ori
‎și de fiecare dată Chamberlain, ‎Greer și ceilalți se apropiaseră iar.
‎Nu puteam să-i lăsăm în urmă.
‎Celtics are un avantaj de șapte puncte, ‎un minut și 45 de secunde până la final.
‎Philly ripostează încă o dată
‎și, când mai erau doar câteva secunde,
‎părea că Boston o să supraviețuiască ‎și o să intre în finala NBA.
‎Chamberlain se întoarce și înscrie. ‎Încă cinci secunde.
‎Repuneam mingea în joc ‎și se termina meciul.
‎N-am avut încredere în altcineva, ‎doar în mine.
‎Am vrut să repun eu în joc, ‎să dau o pasă bună.
‎Aveam șansa de a sigila meciul,
‎iar Russell trebuia ‎să repună mingea de sub panou.
‎Nu știa că e sub un fir
‎prins de balcon. ‎Se folosea pentru stabilizarea coșului.
‎Russell e…
‎Pierde mingea deviată de suport!
‎Russell pierde mingea deviată de suport! ‎Boston conduce cu un singur punct.
‎Mingea revine la Philadelphia, ‎încă cinci secunde.
‎Boston are doar un punct în față.
‎Ascultam la radio în mașină.
‎Și eram prea tânăr ca să conduc,
‎dar să știți că nimeni cu radioul pornit
‎n-ar fi trebuit să meargă în acel moment.
‎Scorul e 110-109. Tensiunea se simte.
‎Ne-am adunat în grămadă. N-am putut să zic ‎decât că trebuie să facem ceva.
‎„Trebuie să mă salvați.” ‎Eram furios pe mine. Mi-era rușine.
‎Russell a zis: „Mă scapă careva ‎de coarnele astea pe care mi le-am pus?”
‎„Pentru că am coarne.”
‎Nu cred că m-au mai auzit coechipierii ‎spunând așa ceva.
‎„Am dat-o în bară. ‎Scoateți-mă din belea.”
‎Alți tipi ar fi găsit scuze, ‎dar nu și Russell.
‎Era smerit ‎și avea încredere în coechipieri.
‎E o situație proastă. Se decide meciul.
‎Cinci secunde. Philadelphia are mingea ‎sub coșul Celtics.
‎Greer aruncă mingea.
‎Toate campionatele ‎și victoriile în Divizia de Est
‎și recordul și tot restul ‎se rezumau la acea ultimă secundă.
‎Când arbitrul dă mingea, ‎el are cinci secunde să o pună în joc.
‎Am început să număr, unu…
‎doi…
‎trei.
‎Am ajuns la „patru” ‎și încă nu se întâmplase nimic.
‎Atunci, pentru o fracțiune de secundă,
‎am aruncat o privire.
‎Am văzut mingea eliberată.
‎Greer pune mingea în joc.
‎În adâncime și Havlicek o fură!
‎Pasă la Sam Jones. ‎Havlicek a furat mingea!
‎S-a terminat!
‎Johnny Havlicek e huiduit de fani.
‎S-a terminat!
‎Johnny Havlicek a furat mingea!
‎Johnny Most țipa la radio ‎„Havlicek a furat mingea”
‎de te treceau fiorii.
‎Bill Russell vrea să-l prindă pe Havlicek. ‎Îl îmbrățișează.
‎Îl strânge în brațe pe John Havlicek.
‎Havlicek a salvat meciul,
‎dacă puteți crede!
‎Johnny Havlicek a salvat meciul.
‎I-am zis lui Havlicek: ‎„Te-am făcut celebru.”
‎„Havlicek a furat mingea!”
‎I-am zis: „Dacă nu greșeam eu, ‎n-ar fi auzit nimeni de tine.”
‎După ce au scăpat de 76ers,
‎Celtics au dat piept ‎cu eternii rivali din Los Angeles.
‎Boston a terminat repede cu Lakers, ‎câștigând titlul după cinci meciuri.
‎OASPEȚI 96 - GAZDE 129
‎Era al optulea campionat ‎de la venirea lui Russell în echipă.
‎CELTICS SUNT DIN NOU „REGI”
‎BOSTON AJUNGE LA OPT TITLURI ÎN NOUĂ ANI
‎Pentru public, ‎singura rivalitate care conta
‎era cea dintre Bill Russell ‎și Wilt Chamberlain.
‎Bill era deschis și consecvent
‎în privința speranțelor lui ‎pentru copiii și comunitățile de Negri.
‎Pentru Wilt, dominarea jocului ‎venea dintr-o nevoie radicală
‎de compensare bazată pe talent.
‎De fapt, suntem aici să facem bani.
‎Jucăm ceva ce ne place,
‎dar interesul principal e câștigul.
‎Bill Russell a fost implicat ‎în mișcarea pentru drepturi civile
‎și a încurajat oamenii ‎să impună schimbări.
‎Wilt trăia foarte bine,
‎dar nu-i prea păsa de altceva
‎în afară de propriul confort ‎și de viața lui.
‎Wilt avea un cal de curse, un Rolls-Royce.
‎Trăia foarte bine.
‎Primea salarii bune.
‎Ziceam: „Dacă el are bani, ‎trebuie să am și eu.”
‎Îmi amintesc că am auzit la radio
‎că Wilt tocmai a semnat ‎un contract pentru 100.000 de dolari.
‎N-a fost doar un zvon.
‎Chamberlain semnase ‎un contract pe trei ani cu 76ers
‎pentru un salariu anual record, 100.000$.
‎Echivalentul unui milion de azi.
‎Când am auzit asta, ‎vorbeam cu Red Auerbach.
‎Vorbeam despre următorul meu contract.
‎Am zis: „Atât! Știu ce vreau.”
‎A zis: „Ce?”
‎Am zis: „Vreau 100.001$.”
‎RUSSELL, SALARIU CA AL LUI WILT
‎S-a albit.
‎Scuze, și mai alb.
‎E meschinărie, într-un mare fel.
‎„Dacă e un dolar, ‎înseamnă că sunt mai bun decât el.”
‎Arată cât de bătăios era.
‎Ăsta e el. E miezul lui.
‎Nu glumeai despre dolarul în plus?
‎Fiecare bucățică ajută.
‎Îți dăm un dolar pentru spectacol.
‎E vreun adevăr în zvonurile ‎conform cărora ceri sume astronomice?
‎„Astronomice” sună exagerat.
‎Poate să înscrie 20 de puncte ‎din contraatacuri și un-doi-uri.
‎Blochează cinci aruncări ‎și face 20 de recuperări.
‎Nu e un om de 100.000 de dolari, ‎e un jucător de 500 de milioane azi.
‎Am zis: „Am câștigat titlul MVP în ligă, ‎deci trebuie să am cel mai mare salariu.”
‎L-am sunat pe tata
‎și am zis: „N-o să-ți vină să crezi. ‎Am bătut palma!”
‎„Nu mai trebuie să muncești.”
‎A zis: „Fiule, nu pot să nu mai muncesc.”
‎L-am întrebat: „De ce nu?”
‎A zis: „Prelucrez metale de 25 de ani.”
‎Am zis: „Metale, 25… ‎Ăsta e un motiv grozav să te lași.”
‎A zis: „O, nu!”
‎„Ascultă, fiule, ‎le-am dat oamenilor ăstora
‎cei mai buni 25 de ani din viața mea.”
‎„Acum o să le dau câțiva răi.”
‎Grozav.
‎În timp ce-și disputa superioritatea ‎cu Chamberlain,
‎Russell a protestat dur ‎împotriva tratamentului economic
‎al Negrilor în Statele Unite.
‎Mai sunt și alte răspunsuri de aflat.
‎PUTEREA ALBĂ
‎Vreau să fac o conferință la Casa Albă
‎cu savanți și experți ‎și lideri Negri remarcabili
‎din ambele rase ‎pentru a pune în practică aceste drepturi.
‎Obiectivul e sprijinul ‎pentru ca Negrii americani
‎să aibă drepturile
‎pe care, după o lungă perioadă ‎de nedreptate,
‎sunt, în sfârșit, ‎pe cale să și le asigure.
‎Bill Russell a fost ‎printre cei 2.400 de delegați,
‎inclusiv animatori, lideri din afaceri ‎și activiști de seamă.
‎Dar, până la urmă, a simțit că întâlnirea ‎a produs doar promisiuni deșarte.
‎Russell credea că schimbarea reală ‎depinde de oportunitatea economică.
‎La ce e bună educația fără slujbe?
‎EXTRAS DIN NOTELE CONFERINȚEI
‎Lipsesc liderii pentru crearea ‎unei atmosfere mai favorabile
‎pentru a distruge barierele economice ‎din calea Negrilor,
‎așa încât ei să joace ‎un rol important în economia americană.
‎Sângele acestei națiuni
‎curge prin venele ‎comerțului și industriei.
‎Dacă resursele marilor afaceri ‎sunt chemate
‎de președintele țării ‎și mobilizate pentru acțiuni concertate,
‎o să accelerăm mult ‎atingerea obiectivelor pe care le dorim.
‎În Boston, în acea primăvară,
‎era în toi tărăboiul ‎pentru desegregarea școlii,
‎iar Russell s-a alăturat luptei.
‎Timp de trei ani, consiliul școlar local ‎se încăpățâna să tărăgăneze,
‎în frunte cu controversata ‎fostă președintă, Louise Day Hicks.
‎…a spus că politica lui școlară ‎dezechilibrată rasial
‎nu dăunează educației.
‎Ei bine…
‎Inspectorul Ohrenberger ‎și dv. nu aveți copii
‎într-o școală dezechilibrată rasial,
‎deci nu știți ‎cum sunt afectați copiii noștri.
‎Într-o zi, a venit ‎să țină un discurs de absolvire
‎la liceul Roxbury.
‎Când predicatorul ‎și un comitet de activiști
‎au făcut tam-tam, ea a pus să-l aresteze.
‎Între timp, copiii n-au mai absolvit,
‎așa că am organizat o ceremonie specială ‎pentru ei la o biserică locală
‎și am ținut eu discursul de deschidere.
‎Mă întreb: „Unde sunt celelalte voci ‎care cer schimbarea?”
‎Sunt mici incendii ‎peste tot în Statele Unite,
‎și un incendiu aici, în Roxbury,
‎și nimeni nu ascultă. Nu ascultă nimeni.
‎Oamenii nu-și dau seama
‎că un incendiu care arde Roxbury-ul ‎arde Bostonul.
‎Focul se răspândește.
‎Pentru mine, ‎Bostonul era talciocul rasismului
‎de toate soiurile, vechi și nou.
‎Orașul avea rasiști corupți în primărie
‎rasiști care aruncau cu cărămizi ‎și urlau „Înapoi în Africa cu ei!”,
‎dar și în mediul academic, ‎rasiști care se dădeau luminați de stânga.
‎Totuși, toată lumea din Boston vorbea ‎în favoarea dlui dr. King.
‎Eram stupefiat.
‎Poate că societatea fără culori ‎bazată pe iubire visată de dr. King
‎era interpretată greșit de cei din Boston.
‎Pentru ei, „fără culori” însemna ‎că negrii o să fie invizibili,
‎ceea ce le convenea ‎și nu era foarte departe de realitate.
‎Bill Russell spunea
‎ce se întâmplă ‎și ce trebuie să știe oamenii.
‎De ce mărșăluim? De ce protestăm? ‎Ce se obține cu asta?
‎Oamenii se temeau să vorbească.
‎El știa ce influență are.
‎Știa cât de puternică e vocea lui.
‎A deschis uși, ‎căi pentru generația tânără.
‎Când acționăm, ne întâlnim ‎și vorbim, oamenii ascultă.
‎Un sportiv mare, celebru, ‎putea să vorbească…
‎Puteam să profit de ocazie.
‎Russell nu s-a codit niciodată ‎să-și spună părerile,
‎dar erau mulți fani ai baschetului
‎care ar fi preferat „să tacă și să joace”.
‎De-a lungul carierei ‎nu am vrut să am prea mult de-a face
‎cu oameni din afara Celtics.
‎Am jucat pentru Celtics. ‎Nu am jucat pentru Boston.
‎Cred că i-a cam iritat pe mulți albi
‎care se așteptau să îngenunchezi ‎pentru că erai acolo.
‎Bill Russell n-a îngenuncheat.
‎Acasă, în Reading, el și familia lui ‎erau adesea tratați ca invadatori.
‎BIGOȚII INSULTĂ COPIII LUI RUSSELL
‎Nu cred că știa cineva ‎ce se întâmplă în culise cu părinții mei.
‎ORAȘ SEPARAT DIN 1644
‎Când familia Russell s-a întors acasă ‎după o excursie în weekend,
‎casa fusese spartă ‎și răscolită de vandali.
‎Au ajuns acasă și totul era distrus.
‎Era foarte clar că cineva se opunea
‎nu doar prezenței lui în cartier, ‎ci și faptului că era cine era.
‎Au scris tot felul de lucruri pe pereți.
‎Insulte rasiale și amenințări.
‎Când ne-am întors acasă după o vacanță, ‎am găsit-o distrusă.
‎Pe pereți scriseseră „Negru” ‎cu excremente,
‎iar masa de biliard era ruptă ‎și plină de bere.
‎Oamenii i-au spart trofeele, ‎au defecat în patul părinților.
‎Am fost șocată. ‎Nu știam cât de rasist era orașul.
‎Bill și familia au trecut prin asta, ‎e sfâșietor. Pur și simplu.
‎Poliția locală nu a reușit ‎să găsească vreun suspect.
‎Unii au susținut că „atitudinea mea ‎arogantă” a contribuit la invazia casei.
‎Russell era deja un tip supărat
‎tot timpul, oricum, ‎pentru felul în care erau tratați Negrii.
‎N-a vorbit public despre lucrurile astea.
‎Se spunea: „Ei bine, e înțeles greșit.”
‎Ar fi putut să țină o conferință de presă ‎și să spună:
‎„Animalele astea mi-au spart casa,
‎și poate că de asta credeți ‎că am o atitudine urâtă.”
‎Bill era definit ca un Negru furios,
‎fiindcă nu voia să lase oamenii să uite
‎realitatea vieții din America.
‎Oamenii trebuie să recunoască adevărul ‎înainte să putem merge mai departe.
‎De fiecare dată când avea ocazia să joace,
‎putea să ia toate astea, ‎să le concentreze și să le pună în joc.
‎N-am mai întâlnit pe cineva cu atitudine ‎și concentrare atât de singulare.
‎Caut mereu un avantaj. ‎Asta e luată de la Auerbach.
‎Fă tot ce poți ca să transformi procentele ‎în favoarea ta,
‎intelectual, emoțional și fizic.
‎Am insultat și eu puțin.
‎Majoritatea insultă ‎doar așa, de amuzament.
‎Bill Russell nu era genul ăsta.
‎Bill o făcea într-un fel
‎care urma să afecteze direct jocul.
‎Spunea ceva
‎pentru că știa că o să te afecteze.
‎Și asta îi ajuta pe Celtics să câștige.
‎O parte din responsabilitatea mea
‎a fost să deviez o parte ‎din atacul adversarului asupra mea.
‎Uneori țineam un discurs ‎din cercul de la centru.
‎„Bine, băieți”, le ziceam adversarilor.
‎„Astă-seară nu băgați coșuri.”
‎„Nu mă deranjez la aruncări ‎de la distanță, n-am chef astă-seară,
‎dar nu băgați nimic de sub panou.”
‎Sau mă aplecam spre un atacant ‎și-i ziceam: „Dacă arunci de sub coș,
‎vino cu sare și piper, ‎pentru că o să mănânci mingi.”
‎Desigur, nu le spuneam așa ceva ‎lui Oscar Robertson sau lui Jerry West.
‎Cu unii tipi nu faci asta.
‎Bill nu mi-a vorbit urât
‎când ajungeam sub coș, la aruncare,
‎fiindcă se putea întoarce împotriva lui.
‎Cred că în primul meu an
‎Russell era aici, iar eu și Satch, aici.
‎Iar Russell se uită la Satch
‎și apoi se uită la mine.
‎Apoi se uită la Satch și spune…
‎Poți să-l ții pe nenorocitul ăla?
‎Asta l-a șocat pe Bradley.
‎Nu-i mai zisese nimeni așa.
‎M-a făcut să mă gândesc: ‎„Ce vrea să spună?”
‎„Despre ce e vorba?”
‎Cineva cu intelect superior ‎care vorbește urât e cel mai rău lucru.
‎Se gândesc la tine, nu la joc.
‎ROBERT HORRY ‎ȘAPTE TITLURI NBA
‎Russ a avut acel mic joc în joc.
‎Bloca de vreo două ori ilegal ‎în fiecare meci, intenționat.
‎Sigur, coșurile se puneau,
‎dar le trimitea un mesaj jucătorilor.
‎„Uite cât de aproape am fost ‎să-ți blochez aruncarea.”
‎Era un maestru.
‎La Baylor, care avansează. ‎Aruncă. E blocat de Russell.
‎Înscrie Russell. ‎Ce fază a lui Bill Russell!
‎Russell era clar arogant, intimidant.
‎În afara terenului, ‎intimida oamenii care veneau la el.
‎Stătea așa și se uita lung la ei.
‎Nu spunea nimic.
‎Era un amestec interesant ‎de sportiv și gânditor.
‎Putea să aleagă o mișcare ‎și să o vadă în minte…
‎STEPH CURRY ‎PATRU TITLURI NBA
‎…iar și iar, înainte să o încerce.
‎A studiat jocul cu multă sârguință.
‎Putea să calculeze ‎unghiul jucătorului care venea spre el,
‎îi cunoștea abilitățile ‎și știa cum o să se miște,
‎dar vedea și restul terenului,
‎știa: „Dacă fac asta, ‎unghiul traiectoriei o duce acolo.”
‎Tipul era matematician.
‎Măiestria lui Bill în teren ‎a implicat matematica.
‎La facultate, în USF,
‎împreună cu coechipierul ‎de la Celtics K.C. Jones,
‎Bill a inițiat ‎moduri alternative de a gândi
‎despre rolul unghiurilor ‎și al ecuațiilor în baschet.
‎Am decis că baschetul este ‎un joc de geometrie,
‎de linii, puncte și distanțe.
‎Visam cu ochii deschiși mișcări solo, ‎dar lui îi plăcea să facă strategii.
‎K.C. avea o minte de baschet originală ‎și m-a învățat să planific
‎să se întâmple ceva, mai ales în apărare.
‎Pe atunci, aproape toți jucătorii ‎și antrenorii considerau că apărarea
‎e reacție pură.
‎K.C. gândea altfel.
‎El găsea moduri de a-l face pe adversar
‎să arunce așa cum voia el, ‎din locul din care voia el.
‎Îl lăsa să arunce
‎din afara perimetrului ‎în care era el eficient
‎și, în loc să hărțuiască jucătorul, ‎păstra distanța,
‎gândindu-se că recuperez eu ‎și îi dau o pasă pentru un coș ușor.
‎Noi doi am visat zeci de astfel de faze
‎și puneam în ecuațiile noastre ‎ce știam despre slăbiciunile adversarilor.
‎Treptat, eu și K.C. am creat ‎o mică lume a baschetului proprie.
‎Am fost inspirați.
‎Savanți în adidași.
‎Mereu avea ceva regal în el.
‎Mă uit la poze cu el. E o poză anume.
‎El stă la mijlocul terenului, ‎cu mâinile în șolduri,
‎într-un meci la Boston Garden ‎cu casa închisă.
‎Când mă uit, pare…
‎un rege care-și veghează regatul.
‎Oricât de genial ‎era considerat Russell pe teren,
‎fanii și cronicarii sportivi l-au criticat
‎că e capricios, distant și arogant.
‎Sunt arogant. Recunosc.
‎Dar în definiția cui sunt arogant?
‎Dacă sportiv alb ar face la fel,
‎nu l-ar considera arogant, ‎ar spune că e bătăios, irascibil.
‎Când ești Bill Russell
‎și trăiești într-o țară ‎care te ostracizează,
‎care te sărbătorește ‎doar pentru ce faci în sport, zici:
‎„Uite ce e. Ai treabă cu mine în arenă.”
‎„În afara arenei, ‎lasă-mă să-mi trăiesc viața.”
‎Ca dovadă a aroganței ‎pe care o percepeau la Russell,
‎criticii menționau ‎refuzul lui de a da autografe.
‎Ca jucător, ‎după 1964 n-a mai dat autografe.
‎Mereu mi s-au părut ciudate autografele,
‎chiar și ca baschetbalist la facultate.
‎La început, ‎nu am dat atenție sentimentului.
‎Îmi scriam numele, ‎pentru că așa făceau toți.
‎Dar, la începutul anilor '60,
‎am observat că, după o sesiune ‎de 50, 60 de autografe,
‎mă simțeam ciudat două, trei zile.
‎Publicul și jurnaliștii ‎erau foarte supărați.
‎O luau personal,
‎considerau că nu vrea ‎să împartă spațiul intim
‎și să dea autografe.
‎Nu poți lăsa fanii să te stăpânească ‎sau să-ți dicteze ce să faci.
‎Nu-mi pot imagina ‎valoarea unui nume mâzgălit pe o hârtie.
‎Ce valoare poate avea semnătura mea ‎și de ce să semnez?
‎Îmi arăt valoarea ‎pe terenul de joc, punct!
‎Sunt proprietate publică atunci când joc.
‎Sunt proprietate privată când nu joc.
‎Dacă vreau să semnez, o fac,
‎dar nu m-a obligat nimeni ‎niciodată să fac ceva.
‎Fie mă consideri Bill Russell omul, ‎fie nu.
‎Semnătura mea nu schimă nimic.
‎Iar faptul că sunt baschetbalist ‎e doar un accident.
‎Ador independența lui.
‎A decis că o să joace baschet
‎și o să interacționeze cu colegii lui.
‎A fost mereu stăpân pe situație. ‎Asta vreau să spun.
‎Preferă să aibă o conversație profundă
‎poate să dea mâna cu un domn ‎sau cu o doamnă.
‎E în regulă.
‎Dacă știi că nu dă autografe, nu-i cere.
‎Avea convingerile lui, nu renunța la ele.
‎Îmi place asta la el.
‎Nici președintele Statelor Unite ‎n-ar fi primit autograf.
‎I-am cerut autograful și ghici ce a zis?
‎Nu.
‎Am început să râd, am zis: „E amuzant.”
‎„Poftim. Semnează asta.”
‎A refuzat din nou, și vorbea serios.
‎Încercam să fac toți jucătorii ‎cu care jucasem
‎să-și semneze poza,
‎ca să îmi rămână amintire,
‎iar Russell a refuzat.
‎A spus:
‎„Petrecem mult timp împreună. ‎Ieșim împreună.”
‎„Știi că nu dau autografe.”
‎Am zis: „Îl omor!” ‎Am zis: „Cred că glumești.”
‎Acestea sunt două cărți ‎de Bill Russell, fără autograf,
‎pe care le țin aici ‎între H. Rap Brown și James Baldwin.
‎Nu le-aș avea altfel. ‎Sunt nesemnate personal
‎pentru mine de dl Bill Russell.
‎L-am văzut acum vreo trei ani, ‎când era în oraș.
‎A zis: „Satch, ce s-a întâmplat?” ‎Am început să vorbim.
‎A zis: „Și tot nu-ți dau autograf!”
‎Cred că, în multe privințe, ‎tata era înaintea vremurilor.
‎Cred că, dacă te uiți la cultura de azi, ‎obsedată de vedete,
‎poți recunoaște capcanele ‎și pericolele pentru o persoană celebră.
‎A fost criticat ‎pentru că nu a intrat în joc
‎și n-a fost mai deschis,
‎și, spre deosebire de alte vedete, ‎nu cred că avea nevoie de asta.
‎Niciodată n-a fost omul ‎care să-și ceară scuze
‎și, dacă nu poți respecta asta, ‎e ceva în neregulă cu tine.
‎Între 1963 și 1965, ‎strălucirea a dispărut din baschet.
‎Am crezut că e un joc de copii ‎și am spus asta public.
‎Cum să joc baschet ca adult ‎la fel cum jucam când eram copil
‎când se întâmplă ‎atâtea lucruri mai importante?
‎Voiam să ajut la schimbarea lumii ‎și căutam o cale de a o face.
‎Revoluția Neagră începea ‎și multe alte curente se schimbau.
‎Ești un Negru care joacă jocul ăsta.
‎E plin de rasism. ‎Tot nu poți avea prea mult succes.
‎Iar Negrii trăiesc un coșmar. ‎Sunt bătuți, atacați,
‎iar tu joci baschet pentru Boston Celtics.
‎Când faci un pas înapoi, probabil că simți ‎remușcarea supraviețuitorului.
‎„Ce fac? Joc pentru albii ăștia,
‎îi fac să mă aclame,
‎și ei nu vor ‎să locuiesc în cartierul lor?”
‎Te uiți la televizor, vezi acest abuz
‎și te mișcă, devii conștient.
‎Probabil că te simți groaznic. ‎„Ce fac eu nu e suficient.”
‎Există două societăți în țara asta,
‎și trebuie să recunosc.
‎E greu să vezi viața așa cum e ‎și să nu înnebunești.
‎NU ZÂMBESC DACĂ NU AM CHEF.
‎Dădea interviuri în ‎Sports Illustrated, ‎și ‎Saturday Evening Post…
‎NU DATOREZ NIMIC PUBLICULUI
‎…și vorbea despre dezamăgirea lui ‎față de America.
‎Punea la îndoială strategia nonviolentă ‎a lui Martin Luther King.
‎Îi apăra pe Malcolm X ‎și Națiunea Islamului,
‎ceea ce era o anatemă ‎pentru majoritatea americanilor de atunci.
‎Spune că sportul nu e o zonă ‎de iluminare rasială.
‎Sportul reflectă marile tipare rasiste ‎din societatea americană.
‎Ce se întâmplă când ești ‎atât de conștient de ce faci?
‎Cum afectează asta ‎plăcerea ta de a face ce faci?
‎Bill Russell se lupta
‎cu rolul și responsabilitatea lui ‎ca sportiv Negru,
‎iar echipa lui era ‎în fața unui punct de cotitură.
‎Antrenorul Red Auerbach a hotărât ‎că e timpul să se retragă.
‎Sezonul '65-'66 avea să fie ‎ultimul ca antrenor.
‎Nu voiam să intru în sezon
‎și după ce învingem ‎să spun: „Acum mă retrag.”
‎Ar fi spus: „Te retragi ca învingător.”
‎Am zis: „Renunț orice s-ar întâmpla.”
‎Întrebarea importantă era: ‎Cine ia locul lui Red?
‎Prima alegere a lui Red ‎a fost căpitanul și vedeta, Bill Russell.
‎Există mod mai bun ‎de a-l motiva ca jucător pe Bill Russell
‎decât acela de a-l face antrenor?
‎Am fost primul pe care l-a întrebat ‎și i-am spus că nu vreau slujba.
‎Dacă nu Bill, atunci cine? ‎Decizia trebuia să aștepte.
‎Între timp, trebuia încheiat un sezon
‎și, cu retragerea iminentă a lui Red, ‎motivația pentru a câștiga era mai mare.
‎Am vrut să ne asigurăm ‎că, atunci când Red se retrage,
‎câștigăm campionatul în ultimul lui an.
‎După noi, cariera lui de antrenor ‎avea să fie definită
‎de felul în care a terminat.
‎Un titlu de adio pentru Red ‎depindea de post-sezon.
‎După ce a învins Philadelphia ‎al doilea an la rând
‎și a câștigat Divizia de Est…
‎Boston a învins Philadelphia cu 121-117.
‎Celtics a înfruntat Lakers ‎pentru a cincea oară.
‎Și, așa cum s-a întâmplat adesea, ‎seria s-a redus la ultimele secunde
‎ale unui al șaptelea meci, decisiv, ‎în care Celtics avea patru puncte avantaj.
‎Mai sunt șase secunde ‎și, dintr-odată, Lakers au o șansă.
‎Acum ajunge la Ellis. ‎Aruncare din săritură, înscrie!
‎Mai sunt patru secunde, ‎iar avantajul e de două puncte.
‎Bine, K.C. la minge, e înconjurat. ‎O secundă.
‎Asta e. S-a terminat!
‎Havlicek a primit pasa, ‎e înconjurat de mulțime.
‎S-a terminat.
‎Boston Celtics…
‎învinge Los Angeles Lakers cu 95 la 93.
‎Și mulțimea a intrat în teren.
‎Eu și Red ne-am dorit să câștigăm ‎acel meci, ca să se retragă învingător.
‎AUERBACH SE RETRAGE CHICOTIND
‎Red voia să rămână la Celtics ‎ca director general,
‎așa că trebuia să-și numească succesorul.
‎Știa că Russell are nevoie ‎de un antrenor care să-l inspire
‎și să-i mențină interesul pentru joc.
‎Cine e mai bun decât un actual ‎sau un fost Celtic?
‎Am făcut o listă ‎și prima mea alegere era Frank Ramsey.
‎Frank se retrăsese în Kentucky ‎și nu putea să plece.
‎Am fost la alți trei sau patru tipi
‎și niciunul ‎nu ni s-a părut potrivit amândurora.
‎Mi-a spus: „Trebuie să angajez pe cineva.”
‎„Am să caut în afara clubului.”
‎Disperat, Red l-a sunat pe Alex Hannum, ‎antrenorul lui San Francisco Warriors,
‎fost jucător-antrenor la St. Louis Hawks,
‎și un vechi rival ‎pe care Russell nu-l plăcea.
‎Am zis: „Red, dacă-l angajezi, ‎mă retrag odată cu tine.”
‎L-am întrebat pe Russell: ‎„Cine antrenează când se retrage Red?”
‎A spus că Alex Hannum,
‎unul dintre cei mai mari dușmani ‎ai lui Russell.
‎Am zis: „Nu poți juca ‎pentru Alex Hannum. Îl disprețuiești.”
‎I-am zis: „Ascultă, pentru Dumnezeu, ‎tu o să antrenezi echipa.”
‎„Vrei să antrenezi?” „Da.”
‎„Zi-i lui Red că antrenezi echipa.”
‎După vreo 25 de minute,
‎eram în camera de hotel
‎și a sunat telefonul.
‎Era Red Auerbach, a zis: ‎„McSweeny, ticălosule!”
‎Am zis: „Red, ce s-a întâmplat?”
‎Bang! Mi-a închis telefonul.
‎După câteva minute bate cineva la ușă. ‎Era Russell. „Eu sunt antrenorul.”
‎Credeam că sunt… ‎L-am îmbrățișat, l-am sărutat
‎l-am tras de barbă.
‎Și… „E cel mai minunat lucru din lume.”
‎PRIMUL MENTOR PROFESIONIST NEGRU
‎Îi aveau pe Cousy și Auerbach, ‎dar nu au obținut niciun titlu
‎până la venirea lui Bill Russell, ‎iar acum el e antrenor-jucător.
‎M-am gândit că, dacă încerc să antrenez,
‎îmi revigorez relația cu jocul.
‎E ceea ce ar fi trebuit să obțină
‎pe baza a ceea ce făcuse.
‎Noul antrenor al echipei Celtics. ‎Cel mai bun pentru voi.
‎Mulțumesc.
‎O să fii o copie a lui Red Auerbach ‎sau o să impui stilul tău?
‎Nimeni nu îl poate copia pe Red Auerbach.
‎Va trebui să fac cum vreau eu. ‎Și eu sunt un căpățânos.
‎În privința asta o să-l imit pe Red. ‎Am să fiu la fel de încăpățânat ca el.
‎La cina anuală de sfârșit de sezon ‎a lui Celtics,
‎Russell a dat semnalul ‎că rolul lui s-a schimbat,
‎dar sentimentele și așteptările ‎față de coechipieri au rămas aceleași.
‎Aștept multe ‎de la echipa asta sezonul viitor.
‎N-am pus pentru nicio echipă ‎mai mult suflet decât pentru asta.
‎Nu mă apropii de mulți oameni, ‎dar voi m-ați făcut să vă iubesc.
‎V-ați purtat cu mine mai frumos ‎decât oricine în viața mea.
‎Voi sunteți familia mea.
‎Celtics sunt mai mult ‎decât un nume sau o echipă.
‎Sunt un mod de viață.
‎Anunțul a fost important pentru Celtics,
‎pentru toate sporturile și pentru națiune.
‎Russell era ‎primul antrenor principal Negru
‎dintr-o echipă profesionistă ‎din America de Nord.
‎Dar presa nu știa cum s-o ia.
‎TREBUIE SĂ FIE MAI DESCHIS ÎN NOUL ROL
‎„CRED CĂ POT S-O FAC” - RUSSELL
‎Poți face treaba în mod imparțial, ‎fără prejudecăți rasiale inverse?
‎Da.
‎Acum ești primul Negru care ocupă ‎un post major de antrenor.
‎Asta îți adaugă presiune?
‎Deloc. Alții pun ‎mai mult accent pe asta decât mine
‎pentru că e firesc, cred, să obțin slujba
‎sau să mi se ofere.
‎Russell devine antrenorul lui Celtics, ‎echipă care a câștigat…
‎ROL NOU PENTRU BILL RUSSELL
‎…nenumărate titluri, e un eveniment mare ‎în istoria sportului american.
‎SUPERSTARUL DEBUTEAZĂ CA ANTRENOR
‎Îmi amintesc când am auzit
‎că Russell o să antreneze Celtics.
‎M-am bucurat foarte mult.
‎Vorbim de doar cinci ani ‎după sistemul de cote.
‎A devenit nu doar fața Celtics.
‎A devenit o parte a vitrinei
‎care e cea mai vizibilă ‎pentru restul lumii.
‎Nu-mi pot imagina cum e
‎să încerci să fii grozav în ambele roluri, ‎fiindcă sunt foarte diferite
‎și necesită multă energie, ‎perspectivă și gândire.
‎E un om mai bun decât mine.
‎Russell și Celtics ‎au început sezonul în forță,
‎câștigând zece din primele 12 meciuri.
‎Dar, mai mult ca orice victorie ‎sau înfrângere,
‎un eveniment l-a afectat profund ‎pe antrenorul Bill Russell.
‎Când Celtics a jucat un meci în Louisiana,
‎tată lui Bill l-a adus pe bunicul lui ‎la primul lui meci de baschet.
‎Dl Charlie a venit în vestiar cu bătrânul.
‎După câteva minute, ‎am intrat amândoi în panică.
‎Bătrânul plângea. ‎Am crezut că face infarct.
‎Apoi am văzut amândoi că nu suferea.
‎Se holba, uluit,
‎la Sam Jones și John Havlicek, ‎care erau în dușul din apropiere.
‎Cei doi coechipieri ‎se dădeau cu spumă și vorbeau,
‎fără să știe ce emoții are bătrânul.
‎Bătrânul s-a uitat la noi ‎și a pronunțat încet…
‎„N-am crezut că am să văd ziua
‎în care apa o să curgă ‎de pe un negru pe un alb.”
‎A tot clătinat din cap.
‎„Se vede că cei doi bărbați se plac ‎unul pe altul.”
‎Poți să preiei controlul ‎pentru prima dată.
‎Un șir lung de victorii. ‎Vrei să faci un pronostic?
‎Dacă nu avem accidentări, ‎cred că mergem până la capăt.
‎Poate că a preluat mai mult ‎decât era pregătit în acel moment.
‎Juca în medie 45 de minute pe meci,
‎și antrena,
‎se asigura că ajungem în locurile ‎unde trebuia să ajungem,
‎că atacul a decurs corect, ‎iar apărarea era acolo unde trebuia.
‎Pun pariu că, atunci când a primit slujba, ‎nu și-a dat seama
‎cât de mult în plus o să-l solicite.
‎Și s-a întâmplat să fie anul ‎în care Wilt s-a adunat
‎și a avut o echipă extraordinară.
‎Programul oficial pre-joc, 35 de cenți. ‎Are formația oficială de start.
‎Wilt Chamberlain, ‎citiți în program despre toate.
‎În ultimii doi ani, ‎cei de la 76ers au evoluat
‎de la o echipă promițătoare la o uzină.
‎Se lăudau cu cel mai tare record NBA,
‎iar Wilt a găsit în sfârșit ‎o echipă cu care se conecta.
‎Respingerea te poate răni.
‎În ultimii zece ani, Celtics au câștigat ‎nouă din zece campionate.
‎Anul trecut, 76ers au fost ‎foarte aproape de titlu.
‎Trecutul țipă: „Înfrângeți Bostonul!”
‎Înapoi la Greer, vrea să arunce. ‎O face. Înscrie!
‎Cluburile astea două ‎sunt foarte îndârjite.
‎Greer pe stânga. Aruncă! Ratează.
‎Recuperare a lui Chamberlain. ‎Înscrie, și a fost faultat.
‎Sixers au dominat primele trei meciuri ‎din seria play-offului din 1967.
‎Wilt, acum veteran, și-a adaptat jocul,
‎pasând mai mult ‎și venind mai des în apărare.
‎Frumos blocaj, Chamberlain!
‎În primul an ca jucător-antrenor în NBA,
‎Russell a moștenit o echipă solidă, ‎dar cu probleme.
‎S-a dus la Garden, cu toți fanii urâți, ‎care aveau o atitudine răutăcioasă.
‎Nu era competiție. Era confruntare.
‎Un fan se alătură grămezii.
‎Celtics au reușit să câștige ‎meciul patru la Boston,
‎dar apoi au revenit la Philly,
‎unde fanii cereau ‎încheierea dominației Celtics.
‎Walker pătrunde și înscrie.
‎A fost un club extraordinar.
‎La Greer, e urmărit. Înscrie!
‎BOSTON A MURIT
‎Fanii Philadelphia scandau: ‎„Celtics a murit. În sfârșit!”
‎BOSTON, AI SĂ MORI ASTĂ-SEARĂ!
‎Bill Russell privește ‎cum se prăbușește o dinastie în jurul lui.
‎Cinci, patru, trei, doi, unu!
‎Wilt și Philadelphia 76ers ne-au învins ‎pentru că au fost mai buni.
‎Aproape că ne-au umilit,
‎și am simțit imediat ‎gustul sindromul învinsului.
‎Deși Celtics avea o serie fără precedent
‎de opt campionate consecutive, ‎fanii din Boston m-au huiduit.
‎„Ești terminat, nu?”
‎„Știam că nu poate dura. ‎Nu mai sunteți în stare.”
‎A trebuit să clipesc.
‎Sixers au câștigat finala NBA în acel an,
‎oferindu-i lui Wilt primul lui titlu.
‎Între timp, în Boston, ‎necrologurile amarei înfrângeri…
‎SFÂRȘITUL EREI CELTICS
‎…se concentrau pe un singur om.
‎Aveam obiceiul să câștigăm…
‎RUSSELL SĂ JOACE, NU SĂ ANTRENEZE
‎…și, câtă vreme îl aveam pe Russell ‎ca ancoră…
‎WILT ÎL SFĂTUIEȘTE SĂ LASE ANTRENORATUL
‎…am crezut că o să câștigăm tot.
‎Russ, fiind un om mândru,
‎a fost atins grav
‎de faptul că nu am câștigat.
‎Și era jenat.
‎Era tăcut, ‎nu voia să vorbească despre sezon.
‎Așa era el.
‎A zis: „O să vedem ‎ce se întâmplă la anul.”
‎Dacă n-ați observat, ‎în entuziasmul campionatului,
‎sezonul NBA începe sâmbătă seara.
‎Aici, la Boston Garden, toți veteranii
‎se întorc la Celts ‎încercând să-și recupereze coroana
‎pe care le-a luat-o Philadelphia 76ers.
‎Nu am mai făcut un pronostic.
‎În toți anii în care am fost aici ‎am fost întrebat ce-o să fac
‎și am zis: „Nu știu. N-am nimic de spus.”
‎Anul trecut m-au întrebat iar
‎și am zis că o să câștigăm. ‎Și n-am făcut-o.
‎Așa că nu mai spun nimic, niciodată.
‎Russell a înfruntat o dublă amenințare ‎în al doilea sezon ca antrenor.
‎Prima, să arate că poate conduce echipa ‎înapoi la titlu
‎după înfrângerea cu Philadelphia 76ers.
‎Cealaltă a apărut dintr-un război violent ‎care a sfâșiat America
‎și lumea sportului.
‎Aveam convingeri puternice despre Vietnam ‎de pe la începutul războiului.
‎Mi s-a părut o continuare ‎a războaielor coloniale
‎la care, ca Negru ‎care s-a opus coloniilor din Africa,
‎eram sensibil.
‎De fapt, vietnamezii spuneau
‎că nu vor ‎ca occidentalii să conducă în țara lor.
‎Noi, americanii, ‎nu vedeam lucrurile așa, desigur.
‎Ca imperiu, ‎am insistat să definim războiul
‎ca pe o chestiune ‎de comunism contra democrație.
‎Bombele din Vietnam explodează acasă.
‎Distrug visul și posibilitatea
‎unei Americi decente.
‎Hei, LBJ, câți copii ai ucis azi?
‎Comuniștii afurisiți conduc locul ăsta!
‎ADUCEȚI SOLDAȚII ACASĂ
‎Războiul a stârnit furie și amărăciune ‎și a polarizat națiunea.
‎- Ce vrem? ‎- Pace!
‎- Când o vrem? ‎- Acum!
‎Printre cei care se opuneau luptei
‎era și campionul la categoria grea ‎de 25 de ani, Cassius Clay,
‎care s-a convertit la Islam ‎și a luat numele Muhammad Ali.
‎Ali a susținut ‎că convingerile religioase și etice
‎îl împiedică să lupte ‎și să ucidă oameni necunoscuți.
‎Nu cred că ar trebui să merg în Vietnam
‎și să împușc oameni ‎care nu mi-au zis „Negru”,
‎nu m-au linșat, nu au pus câinii pe mine ‎și nu mi-au violat mama.
‎Ali era amenințat cu pierderea titlului,
‎procuratura federală,
‎cinci ani de închisoare,
‎și o amendă de 10.000$.
‎Ceea ce făcea Muhammad Ali
‎putea pune capăt carierei sale de boxer.
‎Nu l-a deranjat că pierde milioane. ‎A fost foarte curajos.
‎Ne-a făcut mândri ‎că suntem sportivi de culoare,
‎pentru că mi-a arătat, prin acțiunile lui,
‎ce este important.
‎Nu cunosc mulți sportivi
‎care ar urma calea lui.
‎Pentru asta e nevoie ‎de multă voință și curaj.
‎Credință adevărată.
‎CONFERINȚA DE LA CLEVELAND, 4 IUNIE 1967
‎Conferința de la Cleveland ‎a fost un răspuns al sportivilor Negri
‎la faptul că Ali refuza ‎să intre în armata americană.
‎Au vrut să-și arate sprijinul ‎pentru fratele lor.
‎Nu ne-am dus la Cleveland să-l convingem ‎pe Muhammad să intre în armată.
‎Ne-am dus ca să-i oferim ajutorul.
‎Nimic nu spune ‎că un campion la categoria grea
‎trebuie să aparțină unei anumite religii ‎sau să nu se opună războiului.
‎Am venit aici ‎din prietenie pentru Muhammad Ali.
‎Și știu că voiam să aflăm de la el…
‎Citești ziarele, vezi la televizor ‎tot felul de chestii.
‎…ce se întâmplă.
‎A înfruntat multe întrebări dificile
‎și, în esență, domnilor, ne-a convins
‎că, pentru el, e o chestiune religioasă.
‎Crede în religia lui,
‎iar poziția lui ‎se bazează integral pe asta.
‎Lucrurile prin care a trecut
‎trebuie să-l fi făcut ‎să se simtă foarte singur.
‎Asta e faimoasa poză.
‎Probabil una dintre cele mai emblematice ‎fotografii din secolul XX.
‎Negrii ăștia, starurile astea
‎au ieșit din rolul de vedete ‎la Cleveland Browns,
‎sau Celtics sau Packers
‎și au zis: „Suntem în primul rând Negri.”
‎Au simțit că sunt responsabili
‎să-și folosească influența, vocea,
‎dorințele de schimbare în țara asta,
‎să spună ce înseamnă să fii sportiv Negru.
‎Eu și Bill aveam în comun
‎faptul că am refuzat ‎să renunțăm la individualitate
‎și ne-am ocupat de prejudecăți
‎și discriminare
‎și practici nedrepte.
‎Dacă ești vedetă
‎și spui ce trebuie ‎și acționezi cum trebuie,
‎o să faci niște bani.
‎Dacă vrei să fii activist, ‎trebuie să renunți la asta.
‎Bill era un tip deosebit.
‎Puteai să te bazezi pe faptul
‎că o să conteste lucrurile ‎care nu erau corecte.
‎Bill Russell a surprins esența,
‎miezul a ceea ce spunea Ali.
‎Când un reporter l-a întrebat pe Bill
‎ce o să se întâmple cu Muhammad Ali,
‎Bill a răspuns:
‎„Nu-mi fac griji pentru Muhammad Ali.”
‎„A făcut ceva ce eu n-am reușit să fac,
‎ca să găsesc de care să fiu atât de atașat ‎sunt dispus să-mi pun viața în joc.”
‎„Nu-mi fac griji pentru Ali. ‎Îmi fac griji pentru noi.”
‎Un reportaj special pentru CBS News.
‎Dr. Martin Luther King Jr.,
‎lider al mișcării pentru drepturi civile ‎și laureat Nobel,
‎a fost ucis astă-seară ‎în Memphis, Tennessee.
‎Stătea pe balcon ‎la etajul doi al hotelului Lorraine,
‎când a fost împușcat de peste drum.
‎Se pare că glonțul l-a lovit în gât.
‎Visul lui Martin Luther King Jr.
‎nu a murit odată cu el.
‎America nu o să fie condusă de glonț
‎ci doar de voturile ‎oamenilor liberi și drepți.
‎Cred că toți, din fiecare echipă, ‎indiferent de rasă sau religie
‎sau orice altceva
‎am simțit pierderea. ‎Și are impact asupra noastră.
‎Au izbucnit revolte ‎în peste 150 de orașe americane.
‎Izbucniri violente, cu incendieri ‎și jafuri fără precedent în istoria țării.
‎Fibra și urzeala republicii ‎sunt puse la încercare.
‎Durerea și furia au explodat ‎în orașele din țară.
‎În Philadelphia, Celtics aveau
‎primul meci din finala Diviziei de Est
‎împotriva celor de la 76ers, a doua zi.
‎Nu mai stăm să așteptăm ‎în timp ce ne sunt uciși liderii.
‎Știu că am fost în stare de șoc ‎toată ziua.
‎Am stat așa patru sau cinci ore ‎înainte să vorbesc despre altceva.
‎M-am gândit că poate n-ar trebui să joc. ‎L-am sunat pe Wilt.
‎Nici sportivii de anvergura ‎și celebritatea
‎lui Bill Russell și Wilt Chamberlain
‎n-au reușit să facă NBA-ul să spună: ‎„În onoarea acestui mare om,
‎facem o pauză. Nu jucăm meciul.”
‎Când arena se umplea deja de fani,
‎Chamberlain a cerut vestiarului ‎să voteze dacă joacă sau nu.
‎Amândoi am fost de acord că nu e bine ‎să anulăm meciul atât de târziu.
‎Erau 10-12.000 de oameni, ‎anularea ar fi provocat necazuri.
‎Până la urmă, ‎cele două echipe au decis să joace.
‎Fanii au urmărit un spectacol stoic, ‎dar lipsit de concentrare,
‎chiar și din partea celor doi mari rivali, ‎Russell și Chamberlain.
‎Era o atmosferă stranie. ‎Nu mai existau bucuria
‎și emoțiile cu care era asociat ‎baschetul din play-off.
‎Celtics a reușit să câștige cu 127 la 118.
‎După patru zile, ‎King a fost înmormântat în Atlanta.
‎La înmormântarea lui King au participat ‎personalități din politică,
‎industria divertismentului ‎și superstaruri NBA.
‎Mulți se temeau ‎că visul lui a murit odată cu el.
‎Am avut un mare respect pentru dr. King.
‎El era ultimul tampon.
‎Vorbele spuse de mine cu zece ani înainte‎,
‎considerate de toți ‎„vorbele la supărare ale unui Negru”,
‎apar azi la lumină, și e atât de trist.
‎Nimic constructiv nu vine din violență.
‎Iată un om care a crezut în nonviolență
‎și cineva l-a doborât.
‎E o adevărată tragedie.
‎În 10 aprilie, ‎a doua zi după înmormântarea lui King,
‎play-offul a fost reluat la Boston Garden.
‎CELTICS CONTRA 76ERS ‎FINALA DIVIZIEI DE EST DIN 1968
‎Cei de la 76ers au fost superiori
‎și au învins Celtics cu 115-106.
‎Philadelphia a câștigat ‎și următoarele două meciuri.
‎Nicio echipă, nici măcar Celtics, ‎nu și-a revenit vreodată
‎de la un scor de 3-1 în serie.
‎Dar nu bătuse gongul final.
‎Se termină doar după ultimul gong.
‎În meciul cinci, ‎Celtics a revenit în forță‎,
‎zdrobind Philadelphia cu 122-104.
‎S-a întors roata.
‎Celtics a câștigat ‎următorul meci la Garden.
‎Cu blocaj neobosit și antrenare solidă ‎din partea lui Russell,
‎au ajuns în finala seriei, ‎la Philadelphia,
‎pentru a dovedi că încă sunt campioni.
‎Russell a spus că e ‎cea mai satisfăcătoare victorie.
‎Celtics a învins Lakers în finală,
‎al zecelea titlu pentru Russell ‎și primul ca antrenor principal.
‎Bill, felicitări ‎pentru un sezon și un meci grozav.
‎Mulțumesc.
‎Faptul că ai fost antrenor și jucător
‎te-a solicitat în sezonul ăsta ‎mai mult decât în cele trecute?
‎Nu cred.
‎Poate noua colectivitate de sportivi Negri ‎să aducă schimbări sociale sau politice?
‎Am făcut și am spus atâtea ‎de-a lungul timpului
‎pentru că aveam o poziție de putere ‎și am fost foarte bun.
‎Dar, invers, asta m-a făcut ‎să am mai multe de pierdut
‎în sensul despre care vorbeau, material.
‎Dar pentru mine nu a însemnat nimic, ‎fiindcă, dacă nu am bărbăție,
‎nu am nimic.
‎Sportivii sunt ‎mai degrabă produse decât oameni.
‎Am fost mereu hărțuit și izolat
‎vreme de trei luni.
‎- Cine sunteți? ‎- Panterele Negre!
‎Nimic nu e mai important ‎ca oprirea fascismului,
‎fiindcă fascismul ne va opri pe toți.
‎Îți zic, mă simt foarte nelalocul meu.
‎Fiindcă, după ce am văzut ‎prin ce trec oamenii,
‎contribuția mea e foarte mică.
‎Russ amenințase că se retrage ‎în ultimii trei, patru ani.
‎Am zis: „Russ, nu poți să te retragi.”
‎„Trebuie să joci în continuare, ‎ca să câștigăm titluri
‎și să continuăm să încasăm ‎cecurile pentru victoriile alea, bine?”
‎„Nu putem câștiga fără tine.”
‎În 15 martie 1969,
‎în timpul unui meci cu Baltimore Bullets,
‎Celtics a egalat în ultimele secunde.
‎După recuperarea mingii, ‎antrenorul Russell a cerut time-out.
‎Țipam: „Îi avem în mână! ‎Hai să-i zdrobim!”
‎Brusc, am izbucnit în râs ‎și nu m-am mai putut opri.
‎Jucătorii credeau că am înnebunit. ‎Am zis: „Ce chestie!”
‎„Un bărbat matur care aleargă ‎aproape gol în fața a mii de oameni,
‎joacă și țipă că zdrobește oameni.”
‎M-am uitat la coechipieri ‎de parcă aș fi spus ceva profund.
‎Ei mă priveau nedumeriți, ‎de parcă n-aș fi spus nimic.
‎Am pierdut mingea și Bullets a câștigat.
‎În toți anii de râs ‎în baschetul profesionist,
‎nu am luat niciodată în râs jocul.
‎Nu poți da ce îți cere jocul
‎dacă începi să te concentrezi ‎pe aspectele sale ridicole.
‎Știam deja că nu există ‎victorii definitive în sport.
‎Meciurile continuă.
‎Singura victorie definitivă
‎e să pleci întreg de la ultimul meci.
‎Mi-am spus mie, și nimănui altcuiva,
‎că joc ultimul sezon.
‎A fost un sezon cumplit pentru Celtics,
‎care, în ochii ligii,
‎părea că-și pierde avantajul.
‎Farmecele baschetului inspirat s-au rărit.
‎Știam că uneori asta se întâmplă ‎fiindcă antrenez și joc în același timp,
‎dar în bună măsură ‎și fiindcă nu puteam ține pasul.
‎Era clar că Russell e în amurg.
‎Sam Jones, Satch Sanders erau în vârstă.
‎Le ziceam „boșorogi”.
‎Când începea meciul, ‎aveau bandaje pe genunchi.
‎Parcă erau din anii '40, ‎cu bascheții lor vechi.
‎Îți părea rău de ei.
‎Sunt într-o etapă a carierei mele ‎în care fiecare sezon e o pedeapsă.
‎Celtics au terminat pe patru ‎în Divizia de Est în acel an.
‎Trebuia să fie sfârșitul.
‎Nimeni nu se aștepta să câștige.
‎În ciuda performanței slabe ‎și a previziunilor,
‎Boston a ajuns ‎în semifinalele Diviziei de Est,
‎înfruntând 76ers.
‎Celtics au copleșit Philadelphia.
‎Apoi au jucat cu Knicks ‎pentru titlul diviziei.
‎Știam că putem învinge Philadelphia.
‎Știm asta.
‎La New York, am avut o problemă.
‎CELTICS CONTRA KNICKS ‎FINALA DIVIZIEI DE EST DIN 1969
‎Totul a ieșit perfect pentru Knicks.
‎Aveau un lider muncitor, dar priceput, ‎centrul Willis Reed,
‎atacantul cerebral Bill Bradley, ‎dinamicul conducător de joc Walt Frazier.
‎La începutul sezonului ‎vorbeam despre titlu.
‎Acum, eram în vestiar
‎și ziceam: ‎„Hei, omule, despre asta am vorbit.”
‎„De asta jucăm, așa că hai s-o facem!”
‎Și am crezut că putem câștiga.
‎Cei de la Knicks credeau ‎că o să ne bată în acel an,
‎după ce câștigaseră șase ‎din șapte meciuri în sezonul regulat.
‎Willis Reed era coloana vertebrală ‎a apărării lor.
‎Îi ajuta pe toți.
‎Așa că am început să schimb atacul ‎la fiecare meci.
‎Când se adaptau la jocul sub panou, ‎treceam la atacuri de la distanță.
‎Făcând asta, am schimbat fluxul apărării.
‎Dar eram o echipă mai bună.
‎N-au vrut să audă asta.
‎Reglajele lui Russell ‎de la un meci la altul au funcționat.
‎Knicks au fost înfrânți.
‎Acum se întrevedea ‎un al unsprezecelea titlu.
‎Celtics întâlnea Lakers ‎în finala NBA pentru a șaptea oară.
‎Dle antrenor, ‎tocmai l-ai luat pe Wilt Chamberlain.
‎Câți oameni ai înfuriat făcând asta?
‎Nu, cred că am făcut fericiți ‎mulți oameni.
‎I-am făcut fericiți pe antrenorii ‎Diviziei de Est, o să creadă că au șanse.
‎Ai o amenințare triplă, ‎cu trei jucători mari.
‎- Ce crezi că faceți în acest sezon? ‎- Știu un lucru. Ar fi bine să câștigăm.
‎Dacă nu, n-o să mai am slujbă.
‎Întotdeauna am vrut ‎să joc în echipă cu tipi ca Jerry West
‎și Elgin Baylor ‎și alți jucători puternici de la Lakers.
‎Mă bucur că sunt transferat.
‎Am fost transferat la o echipă ‎care are șansa de a deveni
‎una dintre cele mai bune ‎echipe din baschet.
‎Lakers n-a învins niciodată Celtics ‎în finală,
‎dar, în 1969, când Chamberlain ‎li s-a alăturat lui West și Baylor,
‎echipa îi avea pe cei Trei Mari din NBA.
‎Eram o echipă mai bună. Punct!
‎Boston nu avea ce căuta ‎în aceeași ligă cu noi.
‎Era o echipă cu mici șanse de victorie.
‎Numărul 13, din Kansas, Wilt Chamberlain!
‎Toți spuneau: „Celtics sunt bătrâni. ‎Nu pot câștiga din nou.”
‎În inima ta, simți că poți s-o faci iar?
‎Da.
‎Asta e pentru Campionatul Mondial, ‎doamnelor și domnilor.
‎E totul în joc.
‎Cât Russell și Wilt s-au luptat ‎pe tot terenul,
‎meciul a fost decis de Jerry West, ‎care a înscris 53 de puncte
‎și a adus victoria lui Lakers ‎în primul meci.
‎Jerry West a avut ‎cel mai bun joc dintre toți jucătorii.
‎A fost de neoprit.
‎Boston Globe ‎l-a rugat pe Russell ‎să scrie un mesaj zilnic,
‎să ofere cititorilor perspectiva lui ‎asupra meciurilor.
‎Ca de obicei, era deschis și sincer.
‎Punctele lui West au fost ‎un factor important în joc,
‎dar a fost o diferență de două puncte ‎și asta e o pierdere.
‎N-ar fi fost diferit ‎dacă el înscria 100 de puncte
‎și noi câștigam cu unul sau două puncte.
‎Victoria e importantă.
‎În al doilea meci, ‎West a înscris 41 de puncte,
‎conducând din nou Los Angeles la victorie.
‎Lakers aveau un avantaj de două meciuri
‎în fața echipei lui Russell.
‎Celtics aveau probleme.
‎Nicio echipă nu a reușit să câștige ‎după ce a pierdut două meciuri.
‎Am permis o medie de 119 puncte pe meci.
‎Nu putem ceda atâtea puncte ‎în fiecare meci.
‎Nu contează cine înscrie punctele.
‎Seria s-a mutat la Boston ‎pentru următoarele două meciuri
‎și Celtics trebuia să le câștige pe ambele
‎pentru a avea o șansă la al 11-lea titlu.
‎Au câștigat meciul trei.
‎Dar, în meciul patru, ‎Lakers conduceau cu un punct
‎când Celtics au recuperat mingea ‎și mai erau șapte secunde.
‎Sam Jones vine între trei băieți, ‎le ia fața.
‎Aruncă.
‎La fix!
‎Mai e o secundă, dar jocul s-a terminat.
‎Neglijent, dar accept.
‎Sam a înscris un coș la momentul oportun.
‎Primele patru meciuri ‎au fost câștigate de gazde,
‎și la fel s-a întâmplat în meciul cinci, ‎la Los Angeles.
‎Unele lucruri trebuie lăsate nespuse. ‎În privința meciului de joi seara,
‎cu Lakers, n-am nimic de comentat.
‎Disprețul lui Bill s-a văzut ‎pe terenul lui în seara următoare,
‎când l-a făcut pe cel ce cândva ‎înscrisese 100 de puncte într-un meci
‎să înscrie doar opt.
‎Avantajul terenului propriu a continuat
‎și Los Angeles a găzduit ultimul meci,
‎în care Lakers au rămas favoriți.
‎Mă întreb cum te simți ‎când joci iar un al șaptelea meci,
‎de data asta pe terenul altcuiva.
‎Am mai făcut-o.
‎CELTICS JOACĂ ULTIMUL MECI ‎DIN FINALA NBA LA LAKERS, 5 MAI 1969
‎Boston luptă ‎pentru al 11-lea titlu în 13 ani.
‎O dominație căreia Lakers ‎încearcă să-i pună capăt.
‎În al șaptelea meci pe terenul Lakers,
‎Lakers urma ‎să câștige în sfârșit campionatul
‎pe care nu reușiseră niciodată ‎să-l câștige cu Boston Celtics.
‎Jerry West a spus: ‎„Putem să batem echipa asta.”
‎„S-ar putea să nu mai am altă ocazie.”
‎Credeam că o să avem probleme.
‎Ca să fiu sincer, ‎nu eram la fel încrezători
‎ca în confruntările anterioare.
‎Asta e seara cea mare. ‎Lakers ar putea lua totul.
‎Ar putea deveni campioni.
‎Jack Kent Cooke a prins baloane ‎de plafon la Forum…
‎STEVE SPRINGER ‎CRONICAR SPORTIV
‎…ca să le elibereze ‎după ce câștigă Lakers.
‎Cum să se gândească cineva ‎la ceva atât de prostesc
‎ca agățarea baloanelor acolo?
‎Jack Kent Cooke a pus foi ‎pe toate scaunele.
‎Când Lakers câștiga campionatul, ‎urma să cânte fanfara,
‎să coboare baloanele din plafon.
‎I-am arătat asta lui Russell.
‎Sam mi-a arătat asta ‎și am spus: „E omenește imposibil
‎ca Lakers să câștige meciul în seara asta. ‎Lakers nu ne pot învinge.”
‎Dacă se pune cineva cu tine,
‎sau zice ceva despre mama ta,
‎sau își pune pelerina lui Superman,
‎ori te calcă pe bătături,
‎îți aruncă nisip în față,
‎te enervezi și treci la alt nivel.
‎Russell contra Chamberlain.
‎Mingea e trimisă de Russell la Sam Jones.
‎Pasă la Havlicek, ‎care e întâmpinat de Baylor.
‎Havlicek, aruncare de la șase metri, ‎un coș în zece secunde.
‎Strategia lui Russell pentru meci…
‎VOCEA LUI SAM JONES
‎…a fost: „Îi doborâm‎.”
‎Sam, pe mijloc, aruncă de jos, înscrie!
‎Pe lângă Siegfried, sub panou, aruncă! ‎Russell blochează! Grozav joc!
‎Celtics sunt foarte proaspeți. ‎Lakers sunt mai inactivi.
‎Par mai obosiți decât Celtics.
‎Celtics au ajuns la 17 puncte avantaj ‎în sfertul patru.
‎Lakers sunt conduși cu 17 puncte.
‎Dar Jerry West și Lakers ‎au refuzat să se predea.
‎Aruncările lui au înviorat ‎publicul din Forum
‎și au adus pe Lakers la nouă puncte.
‎Toate privirile s-au îndreptat spre Wilt.
‎Havlicek aruncă din cinci metri, ratează! ‎Minge recuperată.
‎Acum Chamberlain. ‎S-a accidentat la genunchiul drept.
‎Chamberlain e ‎în capătul celălalt, accidentat.
‎Arbitrii acordă time-out. Accidentare…
‎Chamberlain ar putea fi nevoit să iasă.
‎Wilt trebuie să plece. Nu poate continua.
‎Van Breda Kolff era furios.
‎„Mare nenorocit!”
‎„Cum poate să iasă din joc?”
‎Din motivele mele egoiste,
‎am fost jignit ‎de abandonul rapid al lui Wilt.
‎Nu credeam că e accidentat grav.
‎Chiar dacă era, îl voiam acolo.
‎Eram aproape ‎de încheierea unui meci grozav.
‎Plecarea lui Wilt a fost ‎ca găsirea unui cuvânt scris greșit
‎la sfârșitul unei cărți prețuite.
‎Mel Counts îl înlocuiește ‎pe Wilt Chamberlain.
‎A intrat Mel Counts. A jucat foarte bine.
‎Dribling scurt. ‎Aruncare din patru metri. Înscrie!
‎Cu Wilt pe tușă, Lakers au forțat,
‎profitând de vârsta celor de la Celtics.
‎Se vede o schimbare de situație, ‎Lakers au un spirit reînnoit.
‎Și aproape că reușesc egalarea.
‎Se vede campionatul. Își doresc ‎atât de mult titlul, încât îi simt gustul.
‎Lakers la numai un punct.
‎Așa că Wilt îmi spune:
‎„Spune-i omului
‎că sunt gata să revin în joc.”
‎Van Breda Kollf, ‎în toată isteria și nebunia lui,
‎zice: „Spune-i să se ducă naibii!”
‎„Nu avem nevoie de el.” ‎Și nu l-a mai băgat pe Chamberlain în joc.
‎Au revenit cu sforțări, ‎dar încă nu au egalat.
‎Și Lakers revin în teren ‎fără Wilt Chamberlain.
‎Eram la doar un punct,
‎și mai era puțin peste un minut.
‎Îl țineam pe Havlicek, ‎avea mingea, dribla,
‎iar eu, din spate, i-am zburat mingea
‎drept în mâinile lui Don Nelson.
‎Eram la linia de aruncări libere.
‎Don Nelson prinde mingea și aruncă.
‎A aruncat rapid.
‎A lovit spatele inelului și s-a ridicat.
‎A sărit peste panou.
‎S-a ridicat la vreo patru metri în aer.
‎Și a picat în coș.
‎Erickson…
‎I-o zboară, ajunge la Nelson!
‎Aruncarea a fost ca un pumnal ‎înfipt cu încetinitorul.
‎Don Nelson.
‎Noroc chior.
‎Ca și cum o putere superioară ‎nu voia să câștigăm noi.
‎Și Boston Celtics au reușit din nou!
‎Uneori, credeam că Jerry are dreptate
‎să creadă că e blestemat ‎la meciurile cu Celtics.
‎Unii pot trece peste asta. Eu n-am reușit.
‎Nici până azi.
‎Pare… un gol în inimă.
‎A fost cea mai mare dezamăgire ‎din viața mea de sportiv,
‎nu i-am bătut nici o dată.
‎Cel care a făcut diferența ‎a fost întotdeauna Bill Russell.
‎Sunt multe baloane atârnate de plafon, ‎dar nu o să fie eliberate.
‎Îți zici că zeii celți ‎sunt cu ei în Forum.
‎Sunt chestii din Boston Garden.
‎Și, desigur, trebuie spus
‎că Celtics e ‎cea mai mare dinastie sportivă
‎din istoria sportului profesionist.
‎Colegii mei jucaseră cu atât aplomb
‎și rezistaseră atât de minunat,
‎încât eram foarte mândru de ei și de mine.
‎Bill, trebuie să fie o victorie grozavă.
‎Întocmai.
‎Știu că e greu să spui ce ai în minte.
‎A fost o victorie grozavă.
‎Sunt niște băieți grozavi.
‎Și a fost fabulos ‎felul în care au jucat pentru mine.
‎Și pare melodramatic să o spun,
‎dar le-am spus înainte de meci: ‎„Nu-mi pasă ce se întâmplă.”
‎„Nu v-aș da la schimb ‎pentru nimic din lumea asta.”
‎După meci, mă uit la Bill Russell, ‎să văd când e singur.
‎Am 25 de ani, păr roșcat și pistrui
‎și sunt cel mai alb tip ‎din America de Nord.
‎Și mă duc la el.
‎A trebuit să mă duc la el ‎și am zis: „Bill?”
‎El s-a uitat la mine și am întrebat:
‎„E vreo șansă să te retragi acum?”
‎A urmat o pauză.
‎Jim Brown, care era acolo, ‎s-a uitat la mine și a zis:
‎„Să se retragă? ‎Omul tocmai a câștigat titlul suprem.”
‎„De ce l-ai întreba dacă se retrage?”
‎Nu cred că altcineva și-a dat seama ‎că a fost ultimul meci al lui Bill.
‎Avea interese dincolo de joc
‎și cred că era curios să facă altceva.
‎Când Bill Russell mi-a spus ‎că se retrage din baschet,
‎m-am uitat la el. ‎La început nu l-am crezut.
‎Dar am văzut că se emoționează,
‎și atunci am început să cred că pleacă.
‎Și-a anunțat retragerea într-un articol ‎din ‎Sports Illustrated,
‎care i-a dat 25.000$ ca să facă asta.
‎AM TERMINAT CU BASCHETUL
‎Mai am un an din contractul cu Celtics.
‎E printre cele mai profitabile din sport ‎și am fost foarte mulțumit.
‎Am fost plătit să joc, desigur, ‎dar am jucat și din alte motive.
‎Am jucat fiindcă eram hotărât ‎să fiu cel mai bun.
‎Am făcut parte dintr-o echipă
‎și am făcut totul ‎ca să fie cea mai bună echipă.
‎Dar, în ceea ce privește jocul, ‎mi-am pierdut dorința de a mă bate.
‎Dacă aș ieși la joc acum, ‎ceilalți ar ști că nu-mi pasă.
‎Nu se joacă așa. Nimic nu se face așa.
‎În ultimul sezon,
‎am avut sentimentul straniu ‎că am mai trecut prin asta.
‎Fiecare fază, fiecare situație. ‎Un paravan, ratarea unei aruncări.
‎Am mai văzut și făcut totul. ‎Totul a devenit repetiție.
‎Nu e atitudinea potrivită ‎pentru un alt sezon.
‎Când am auzit, am zis‎:‎ „Doamne!”
‎E un moment istoric ‎pentru un tip care mai poate să joace
‎la nivel înalt. ‎Să zică „La naiba, nu mai joc”.
‎Cariera era încheiată.
‎Nu se mai întorcea.
‎Cea mai remarcabilă dominație ‎dintr-un sport de echipă
‎s-a încheiat după acel meci.
‎Baschetul profesionist ‎a dispărut din viața mea în 1969,
‎dar a fost însoțit de multe.
‎Totul în viață mi se părea o povară,
‎inclusiv soția mea de 13 ani, ‎cei trei copii, prietenii din Boston
‎și bunurile mele materiale.
‎La câteva luni după retragere
‎am lăsat în urmă și viața în Boston ‎și tot ce presupunea ea.
‎Fiecare respirație părea puțin înghețată.
‎Mă aventuram în lumea exterioară ‎după 13 ani într-o cameră izolată.
‎Credeam că datorez ceva, ‎dar nu știam ce anume.
‎În mintea mea,
‎știam că baschetul nu era menit ‎să mă protejeze,
‎dar nu mai fusesem nevoit ‎să trăiesc fără el.
‎Bill Russell și-a făcut valiza, ‎s-a urcat în Lamborghini
‎și a plecat la Los Angeles.
‎Din câte îmi dau seama, ‎toată acțiunea se petrece în LA.
‎Promit că nimeni n-o să se distreze ‎la fel de mult ca mine.
‎Îl chema o altă etapă, a divertismentului.
‎Bun-venit unuia dintre cei mai mari ‎baschetbaliști din toate timpurile,
‎dl Bill Russell.
‎- Cine a scris introducerea? ‎- Eu.
‎Cum adică ‎„unul dintre cei mai mari baschetbaliști”?
‎Scuză-mă, Bill.
‎Cel mai mare baschetbalist ‎din toate timpurile.
‎Bill a apărut în câteva ‎emisiuni de comedie și talk-show-uri.
‎Bill, dacă o ții așa, ajungi la ospiciu.
‎Îți arăt eu cum s-o faci.
‎- Sigur. ‎- Bine? Uite așa.
‎Dle Tillengast?
‎Da, domnule?
‎MAGAZIN DE PANTOFI
‎El e dl Tillengast.
‎A fost gazda unui talk-show, scurtă vreme.
‎Mă numesc Bill Russell.
‎Să se ridice adevăratul Bill Russell!
‎Russell a încercat și actoria… ‎cu un succes limitat.
‎Îmi plătesc datoria.
‎A apărut în câteva reclame TV.
‎Nu pot rata!
‎De departe!
‎A fost analist NBA ‎pentru mai multe rețele.
‎Știi cum e, pentru că ai mai fost aici.
‎Eu n-am înscris niciun punct.
‎Ai adus oameni ca să înscrie.
‎Deci ești plătit prea mult.
‎Russell a păstrat ‎și un program constant de prelegeri,
‎împărtășind experiențele ‎și filosofiile sale cu tinerii.
‎Pentru mine, serios, ‎educația e baza pe care o folosești
‎ca să gândești singur.
‎Să fii dispus ‎să-ți asumi responsabilitatea
‎de a face parte din omenire.
‎Sunt Rob Chamberlain. Mă întrebam cum…
‎- Cum ziceai că te cheamă? ‎- Rob Chamberlain.
‎- Chamberlain? ‎- Da.
‎- Nicio legătură. ‎- M-am gândit eu că nu ești rudă.
‎În timpul unei discuții, ‎Bill l-a criticat pe Wilt Chamberlain
‎fiindcă a părăsit finala din '69 ‎după ce s-a accidentat.
‎Să vă citesc ce a zis Bill.
‎„Cred că s-a descurcat ‎în ultima mea serie, în ultimul meci.”
‎„Orice accidentare care nu e picior rupt ‎sau spate rupt
‎nu e suficientă.”
‎S-a retras din ultimul joc ‎când s-a rănit la genunchi,
‎nici eu nu l-aș fi băgat înapoi, ‎deși cred că e grozav.
‎N-am spus niciodată ‎că Chamberlain n-are talent,
‎dar baschetul e un joc de echipă.
‎Mă iau după numărul de titluri.
‎Joc ca să scot ‎ce e mai bun în coechipierii mei.
‎Vrei să-mi spui că ai scos ‎ce era mai bun în Baylor și West?
‎Vorbește mult despre ce o să facă.
‎Contează doar victoria și înfrângerea, ‎iar el a pierdut mult.
‎Se crede un geniu, dar nu e.
‎Remarca a fost făcută publică,
‎iar cei doi prieteni n-au vorbit ‎ani întregi după aceea.
‎N-ar fi trebuit să spun asta, ‎pentru că nu mi-a făcut nimic.
‎Dar sunt prea încăpățânat să-mi cer scuze. ‎Asta e situația.
‎Dacă cineva spune că e accidentat, ‎după părerea mea, e accidentat.
‎Nu ieși într-un astfel de moment ‎dacă nu e ceva în neregulă cu tine.
‎Dar acum? E vreodată prea târziu?
‎Nici nu mă mai gândesc. ‎E ceva ce a trecut.
‎Știu că nu trebuia s-o fac. ‎Și el știe că nu trebuia s-o fac.
‎- Ar schimba ceva? ‎- Nu chiar.
‎Sunt sigur că amândoi ne putem trăi viața ‎fără ca asta să intervină prea mult.
‎Prietenia competitivă cu Chamberlain
‎a fost alt lucru lăsat de Russell în urmă, ‎alături de Celtics
‎și de orașul Boston.
‎Când numărul lui a fost retras, în 1972,
‎Russell a refuzat o ceremonie publică.
‎Doar coechipierii dragi au fost prezenți.
‎În Boston, unii cronicari sportivi pot fi…
‎GEORGE POWLES ‎ANTRENORUL DIN LICEU
‎…destul de vicleni.
‎Și probabil că Bill era supărat
‎pentru unele lucruri ‎care s-au întâmplat în Boston,
‎ceea ce l-a făcut să izbucnească. ‎Ăsta e un mod de a o face.
‎Nu a fost singura dată ‎când Russell a evitat onoruri publice.
‎În 1974, a fost ales ‎pentru intrarea în Hall of Fame.
‎Când s-a anunțat selectarea mea, ‎am dat o declarație, spunând…
‎RUSSELL REFUZĂ ONORURILE
‎…că aș prefera să nu fiu inclus.
‎Cronicari sportivi au sărit peste mine.
‎Majoritatea au presupus ‎că Hall of Fame mi se pare ceva rasist.
‎Așa e, dar e mai mult de atât.
‎Au scris că Russell…
‎și nimeni nu știe, ‎fiindcă el n-a zis nimic,
‎s-a opus fiindcă nu erau jucători Negri.
‎De ce?
‎În primul rând, avem jucători Negri. ‎Dar nu după 1946.
‎Am prefera,
‎dacă are o întrebare legitimă, o reținere
‎sau orice altceva, să aflăm. Dar…
‎Pentru că, bineînțeles, ‎dacă greșim cumva,
‎vrem să schimbăm asta.
‎Pe de altă parte, suntem convinși
‎că suntem cât de deschiși la minte ‎putem fi în societatea asta,
‎poate chiar mai mult.
‎Bill Russell e un bărbat adevărat. ‎A susținut ce credea el că e corect.
‎Nu era genul care umblă cu vrăjeli.
‎Am ajuns să mă gândesc la Hall of Fame
‎la fel cum mă gândeam la autografe ‎și la retragerea numărului.
‎În fiecare caz, ‎intenția mea a fost să mă delimitez
‎de ideile vedetelor despre fani
‎și de ale fanilor despre vedete.
‎În 1973, Bill Russell se mutase ‎din California în statul Washington,
‎ca să fie antrenor ‎și manager general la Seattle SuperSonics.
‎I-a dus în play-off ‎pentru prima dată în istorie.
‎Un deceniu mai târziu,
‎a luat o altă echipă fără realizări, ‎Sacramento Kings.
‎Nereușind să schimbe echipa,
‎Russell a plecat ‎puțin după jumătatea sezonului.
‎Familia lui se temea că, în anii '90,
‎pe măsură ce deceniul se încheia
‎și NBA-ul începea ‎să-și aprecieze trecutul,
‎oamenii o să uite de Bill Russell.
‎În acel moment ‎a ajuns Russell cu adevărat la public,
‎la sfârșitul anilor '90.
‎La 30 de ani de la ultimul joc,
‎Bill Russell ‎și Boston au reușit, în sfârșit.
‎Și celebritatea reticentă ‎căreia i s-a retras numărul în 1972,
‎fără pompă,
‎a împărtășit de data asta cu fanii.
‎A fost la Boston Garden, ‎o seară de sărbătorire a lui Bill Russell,
‎și au venit demnitarii ‎din lumea baschetului.
‎Sunt aici în seara asta ‎ca să reprezint bărbații de vârsta mea
‎care au crescut ‎venerându-l pe Bill Russell sportivul.
‎Toți cei care, de asemenea, ‎au învățat de la el cum să fie bărbați.
‎Dacă nu știi nimic despre el,
‎dacă nu suporți adevărul dur,
‎nu vorbi cu Bill Russell.
‎În copilărie, în anii '50 și '60,
‎am citit prima lui carte, ‎Go Up For Glory.
‎Mama era bibliotecară ‎și mi-a adus-o acasă.
‎Bill Russell a devenit eroul meu pe viață.
‎Noi am jucat un mic rol
‎în cea mai grozavă dominație ‎a echipelor sportive profesioniste,
‎și tu ai fost responsabil ‎pentru asta, Russ.
‎Acele momente au devenit cheia ‎pentru a înțelege
‎impactul lui ‎asupra acestei generații de sportivi.
‎În numele clubului Celtics,
‎am fi foarte neglijenți ‎dacă nu i-am da lui Bill Russell
‎o bucată de podea.
‎Pe parchetul ăsta
‎ai creat tradiția titlurilor ‎câștigate de Boston Celtics.
‎Și a făcut-o!
‎Bill, e o plăcere.
‎Am fost jenat, să spun drept.
‎A fost înălțător ‎ca prietenii mei să spună asta.
‎Unul dintre lucrurile foarte importante ‎pe care fiecare trebuie să le știe
‎e că nu ești singur în univers.
‎Vii aici singur și pleci singur,
‎dar în restul timpului, ‎între aceste momente nu ești singur.
‎În acea seară magică,
‎încă o surpriză ‎îl aștepta pe Bill la Boston Garden.
‎Doamnelor și domnilor, Wilt Chamberlain!
‎Primele legende ale NBA se reuniseră
‎și, după mulți ani de despărțire,
‎și-au dat seama ‎că au o legătură indestructibilă.
‎Prietenul meu Wilt Norman Chamberlain
‎a fost cel mai bun jucător ‎împotriva căruia am jucat.
‎Puteam să vorbesc cu Wilt
‎și niciunul nu-i cerea celuilalt ‎altceva decât prietenie.
‎Vă mulțumesc pentru asta.
‎E un motiv de smerenie.
‎Voiam să vă mulțumesc
‎că m-ați primit în viața voastră.
‎Iar cei care au venit la Garden
‎și fanii… ‎Voi ați făcut parte din viața mea.
‎Te iubim, Bill!
‎Și eu vă iubesc.
‎Viața de baschetbalist a lui Russell ‎se împlinea,
‎dar îl așteptau pierderi sfâșietoare.
‎O descoperire sumbră azi ‎la această vilă din Bel Air, California.
‎Cadavrul lui Wilt Chamberlain, ‎de 63 de ani,
‎considerat unul dintre cei mai mari ‎jucători din istoria baschetului.
‎Autoritățile spun că un atac de cord ‎a fost cauza morții.
‎Unii dintre granzii baschetului ‎au venit la Los Angeles
‎pentru a aduce omagii ‎uneia dintre legendele jocului.
‎Fostul jucător la Celtics Bill Russell
‎și-a amintit ‎de cel mai înverșunat adversar.
‎În multe seri mi-a făcut zile fripte.
‎Dar nu era o rivalitate, era concurență.
‎Cu cât îmbătrâneam, ‎cu atât ne plăceam mai mult,
‎pentru că știam ‎că avem o legătură naturală.
‎Noi doi aveam să fim prieteni pe veci.
‎Amândoi au fost speciali
‎pentru că și azi,
‎iată,
‎încă mai vorbim despre amândoi.
‎Trebuie să continuăm istoria asta.
‎O să studiem moștenirea lui Bill Russell
‎mulți ani de aici înainte.
‎Laureații Medaliei Libertății din acest an ‎ne arată ce avem mai bun în noi
‎și cine aspirăm să fim.
‎Bill Russell a făcut posibil ‎succesul multora care au urmat.
‎Fiica mea mi-a spus că o s-o primesc.
‎Primul lucru făcut a fost să iau mașina ‎și să merg în California,
‎la mormântul tatălui meu.
‎Și…
‎Și i-am spus despre asta.
‎Și…
‎m-am simțit mult mai bine.
‎Pentru că practic i-am spus:
‎„Știi…
‎Trebuie să fiu de acord cu tine
‎că m-am descurcat bine.”
‎Sper ca într-o zi, în Boston, ‎copiii să se uite la o statuie
‎ridicată nu doar pentru jucătorul, ‎ci și pentru omul Bill Russell.
‎După ce am primit Medalia Libertății ‎și Obama a spus
‎că într-o bună zi o să fie în Boston ‎o statuie a lui Bill Russell,
‎i-am spus ‎că nu-l iert niciodată pentru asta.
‎Mi se pare că o statuie ‎e ca o piatră funerară.
‎Zice: „Nu e atât pentru tine ‎cât pentru oraș.”
‎Ai făcut multe lucruri importante
‎pentru comunitate ‎și pentru relațiile dintre rase.
‎Una dintre cele mai mișcătoare scene ‎după ce Colin Kaepernick a îngenuncheat,
‎protestând față de brutalitatea poliției ‎și inegalitatea rasială…
‎REDACTOR SPORTIV
‎…a fost să-l văd pe Bill Russell
‎îngenunchind
‎și privind provocator în obiectiv,
‎ca și cum ar fi spus: ‎„Dacă îl vânezi pe el, mă vânezi pe mine.”
‎Bill simțea o anumită legătură cu Colin, ‎fiindcă, pentru Bill,
‎baschetul a avut mereu legătură ‎cu ce a făcut el,
‎nu cu cine era.
‎Moștenirea lui o să fie Malcolm Jenkins
‎și Anquan Boldin
‎și LeBron James…
‎NU POT RESPIRA
‎…și CP3
‎și D-Wade
‎și Renee Montgomery
‎și femeile din WNBA și alții
‎care au ieșit în față ‎în această generație să spună:
‎„Și noi avem o contribuție ‎la această luptă.”
‎SCHIMBAREA ÎNCEPE CU NOI
‎Avem, mai ales ca grup,
‎o putere reală de a sprijini schimbarea.
‎Spui ce trebuie spus, iei poziție,
‎le spui oamenilor ‎că nu e bine ce se întâmplă.
‎Toată cariera lui Bill Russell a fost așa.
‎Jucătorii din generația mea ‎se întreabă doar ce urmează.
‎Dar, dacă nu știi istorie, ‎nu știi încotro te îndrepți.
‎Trebuie să înțelegi că puterea ta, ‎vocea și părerile tale contează,
‎în teren și în afara lui.
‎Îl ador pe Bill Russell.
‎Avea un suflet. ‎Unii nu au suflet. El avea.
‎A fost unul dintre bărbații unici ‎pe care i-am cunoscut.
‎Și nu spun asta datorită succesului
‎ca baschetbalist. Era un lider.
‎A fost activist,
‎când nu era popular să fii activist,
‎uneori în detrimentul propriei cariere.
‎Chestia cu Bill era că, ‎atunci când a crezut că ceva e corect,
‎după acel lucru s-a ghidat. ‎Așa e un om drept.
‎Așa a fost Bill, întotdeauna.
‎Omul poate fi socotit om ‎doar dacă crede că face bine.
‎Până la urmă,
‎trăiesc cu speranța că, ‎atunci când o să mor,
‎o să mi se scrie pe piatră:
‎„Bill Russell a fost bărbat.”
‎Boston Celtics a pierdut o legendă azi.
‎Bill Russell a murit la 88 de ani, ‎dar moștenirea lui va continua.
‎ÎN MEMORIA IUBITOARE ‎A LUI BILL RUSSELL, 1934-2022
‎Un citat preferat al tatălui meu ‎era acela că, atunci când moare…
‎VOCEA LUI KAREN RUSSELL
‎…nu e sigur ce o să fie raiul. ‎Ar putea fi un pas în jos.
‎Fiindcă pentru el raiul era ‎să joace pentru Boston Celtics.
‎E incredibil să vezi ‎impactul durabil al lui Bill Russell.
‎Chiar voia să ia poziție ‎și să anunțe lumea
‎că Negrii nu ar trebui să accepte ‎starea de fapt.
‎Valabil în sport și în afara lui.
‎Cât a făcut pentru afro-americani. ‎Ce a susținut ca bărbat.
‎Ce a îndurat pentru a juca baschet
‎și cât de mult a vrut ‎să facă viața mai bună pentru alții.
‎Încă mai purtăm aceleași bătălii.
‎Liderii și giganții din societate ‎de talia lui Bill Russell
‎pun bazele încrederii noastre ‎că putem reuși.
‎NBA a anunțat că retrage numărul lui Bill.
‎Nimeni din NBA ‎nu o să mai poarte vreodată numărul șase.
‎E cel mai victorios jucător din istorie ‎și e un gest meritat.
‎Bill Russell a avut o serie de convingeri,
‎nu doar despre joc, ci și despre viață,
‎și clar despre țară.
‎Adică, a fost patriot ca american.
‎Și nu s-a temut niciodată ‎să spună ce gândește,
‎indiferent de consecințe.
‎Un simbol, o legendă și un pionier.
‎Și el întruchipează ‎ce înseamnă să fii campion adevărat.
‎Toți ar trebui să-i dea 5% din contract. ‎Toți cei mari. Serios.
‎Fără el, n-am fi aici.
‎Contemplăm, reflectăm.
‎Ce a fost…
‎ce ar fi putut fi…
‎ce o să fie…
‎Bill Russell,
‎ți-ai făcut treaba.
‎Restul depinde de noi.
‎Pot spune sincer că niciodată ‎nu m-am străduit să fiu plăcut.
‎M-am străduit doar să fiu respectat.
‎Ce a fost viața mea? Multe lucruri.
‎Multe locuri, ‎multe cuceriri, multe eșecuri
‎și o vreme a iubirilor, ‎urilor și problemelor aprige.
‎Am luptat în orice fel am știut.
‎Am luptat pentru că am crezut ‎că e corect să lupt.
‎Cred că nimeni nu ar trebui ‎să se teamă de consecințe,
‎fiindcă fiecare om trebuie să facă ‎ceea ce crede că e corect.
‎Am luptat pentru drepturile oamenilor, ‎ale tuturor, de toate rasele și religiile.
‎Poate că o să merg mereu ‎către toba din depărtări.
‎Poate că n-o să prind niciodată ritmul.
‎Dar am să încerc.
‎Subtitrarea: Anca Tach