ENTRÉ FÖR FÄRGADE
10 000 RETURER
Vissa idrottare försöker lista ut vilken roll idrott uppfyller i världen.
Var den hör hemma.
Tänk dig:
Du vaknar och är på väg att springa ut på planen i Boston Garden
för en mästerskapsmatch i nationell tv.
Här kommer Celtics.
Dina lagkamrater har en förvirrad blick i ögonen,
som om de inser att de snart ska bli påkörda av en bil.
Jag brukade skämta om att om man kunde buteljera känslorna i en basketmatch,
skulle man finna nog med hat för ett krig och nog med nöje för att stoppa ett krig.
USA:s president har uttryckt intresse för resultatet av matchen.
Och medan du försöker vila i din egen privata kokong innan allt drar igång,
finns det oftast ett ögonblick av förundran över
hur allt det här kom sig.
En av de stora spänningarna under min karriär i Celtic
var när vi lämnade omklädningsrummet.
Vi hade en kille, Weldon Hare, som presenterade oss,
och han brukade säga…
Här kommer världsmästarna: Boston Celtics!
Varje gång jag hörde det, fick jag gåshud.
Jag älskade det.
Hösten 1963 hade Boston Celtics vunnit sex NBA-titlar,
men ingen utan Bob Cousy.
Det var en utmaning för oss att vinna utan Cousy.
Inte för att vi ogillade hans berömmelse,
men vi ville få bekräftelse på
att vi kunde vinna även utan Cousy.
Vi visste hur vi skulle spela.
Aktivt, och med tanke och planering, hjälpte jag killarna bli bättre spelare.
Under säsongen 1963-1964 hade Russell karriärhöjdpunkter med returer och assist,
och trots Cousys frånvaro,
avslutade Celtics ordinarie säsong med bästa statistiken i NBA.
I finalen mötte Boston Warriors, som flyttat till San Francisco
från Philadelphia året innan.
Med Wilts Warriors i Western Conference,
stod Chamberlain för första gången mellan Bill Russell
och ännu en ring.
Alla bråk som folk ville ha, kunde fortgå
i Russell mot Chamberlain-debatten.
Om vi inte var en metafor för nåt, var vi åtminstone en symbol för det.
Det var fascinerande, för de var helt olika personligheter.
Wilt var en kombination av
Magic Johnson och Tomten.
Bill Russell: seriös, fokuserad, hård, disciplinerad, tuff.
Motsatsen till hur Wilt Chamberlain uppfattades.
De framställdes alltid som tuffa konkurrenter,
men de umgicks utanför planen.
På den tiden var det mycket mer intimt.
Ibland när han spelade i Philadelphia, brukade han faktiskt
bo hos Wilt och Wilts familj.
Bill och Wilts relation var en äkta bromance-historia.
Wilt brukade bjuda hem honom på Thanksgivingmiddag
med hans familj. Hans mamma lagade maten.
När han gick, åkte de tillsammans.
Hans mamma brukade säga: "Var snäll mot min pojke Norman.
Klå honom inte alltför illa."
Jag hade aldrig gjort det.
Om du är min rival, ogillar jag dig.
Jag försöker skämma ut dig innan du skämmer ut mig.
På planen är det en sak, utanför är det en annan.
På planen kommer vi att vara fiender.
Jag ansåg att Russell var väldigt smart i sitt spel mot Wilt.
Han kunde till och med äta middag med honom kvällen innan match,
för att mjuka upp honom.
Så när han hoppar upp och lägger händerna på kanten,
så bryter inte Wilt armen av honom.
Såna subtila saker var Bill Russells genialitet.
Jag har nära vänner som sa till mig flera gånger:
"Wilt, gå dit och krossa Bill Russells hand.
Sluta vara så snälla mot dem. Du kan förgöra dem."
Deras förhållande baserades på respekt.
De spelade alltid hårt mot varandra.
De var vänner, men konkurrenter.
Man tävlar på högsta nivå oavsett vem man spelar mot.
Jag ser all idrott som en blandning av konst och krig.
Man kan ändra fördelningen mellan konst och krig
i alla sporter genom att ändra reglerna.
Låt oss föreställa oss en annan tid, en annan värld.
NBA-chefen tar bort allt våld ur spelet och belönar det konstnärliga,
sätter in en domarpanel som delar ut poäng
baserat på hur snyggt ett mål är.
Vackert spel i basket ska uppskattas på sina egna meriter.
Som ett resultat motiverades spelarna enbart av sin kärlek till konsten.
Med alla krigsliknande element borttagna,
blev sporten en slags dans.
Snarare en balett än ett bråk.
När vi ser Julius "Dr J" Irving flyga genom luften,
med krökt rygg och utsträckta armar,
skulle vi säga: "Så vackert." Vi beundrar det som en tavla.
Formen inspirerar till förundran och rörelsen har nåt att säga.
År 1964 välkomnade Russell Chamberlain i deras första NBA-final
med en nästan perfekt balans mellan konst och krig.
Han satte fart på Celtics när de behövde energi
och guidade dem när de måste samla sig.
Celtics låg på tre matcher mot en
och i sista sekunderna av match fem,
levererade Russell ett tillkännagivande som avslut.
Returen går i av Bill Russell med tio sekunder kvar. Där satt den.
Boston-fansen bär ut tränare Red Auerbach från planen.
Vinsten visade att Bill kunde leda ett mästerskapslag utan Cousy.
För Celtics var det sjätte finalsegern på raken.
Deras sjunde sen Bill Russells ankomst till Boston
och Bills första utan Cous.
Ledaren för det här mästarlaget var deras anmärkningsvärda coach.
Teamet som Red byggde, var format att fungera i perfekt harmoni.
När Cousy hade lämnat, bestod startkedjan av KC Jones, Bill Russell,
Tom Heinsohn, Satch Sanders och Sam Jones.
Men inför en match mot St. Louis i december 1964,
var Heinsohn bänkad med en fotskada.
Red Auerbach kunde ha valt sjätte mannen John Havlicek.
Istället vände han sig till den mer erfarna Willie Naulls.
Det var Bill Russell i centrum.
Tom Sanders var ena forwarden,
Willie Naulls var den andra.
Sam och KC Jones.
När Celtics startade med fem afroamerikaner,
var det en stark signal.
Det var en vanlig ABC-ekvation för oss.
Vi ville bara vinna.
"Det är vårt bästa team idag. De går ut på planen."
Fem svarta killar på planen samtidigt? Verkligen? Det har vi inte märkt.
Han ville vinna, och man vinner med de bästa spelarna.
Auerbach gjorde det han skulle göra, inte det han pressades till,
och det handlade inte om att markera nåt.
Men författarna ville ha en kommentar.
Vi hade skapat historia.
Historien, som Red hade sagt, kan kyssa min bak i Macy's skyltfönster.
Det är obestridligt att Celtics bröt traditionen
med sin helsvarta startuppställning.
Men Bill krävde att det först skulle sättas i sitt historiska sammanhang.
Man brukade lägga stort fokus på första svarta att göra ditt eller datt.
Det är oviktigt vem som var först och sist.
Det viktiga är hur många. Resten är bara symboliskt.
Jag ser inget som jag har gjort som ett bidrag till samhället.
Jag ser professionell basket som att man väntar ut tiden,
det mest ytliga i världen.
Självklart är jag praktisk.
Endast i basket kan jag tjäna såna här pengar.
En man gör vad han måste göra.
Men bidraget jag vill lämna,
till mina barn och små svarta barn över hela världen,
är att göra livet bättre,
så att deras ambitioner är okonstlade när de möter världen.
Att ge dem möjligheten att göra vad de är mest skickliga på.
Jag kan ha en ambition att ge mina barn en miljon dollar.
Att bara ge dem det är som att inte ge dem nåt alls.
För vissa unga fans
var Russell och hans lagkamrater mer än inspiration.
De skapade en spektakulär modell för samarbete.
Jag är i ett vitt område.
Vitt, segregerat, som hela Boston var.
Fullt av rasism.
Och små, vita pojkar sprang runt basketplanen
vid fem, sex, sju års ålder och försökte kasta upp den
och sa: "Jag är KC Jones."
"Jag är Sam Jones."
"Jag är Bill Russell."
När Celtics kom till stan,
var alla där och det var fullsatt,
för de ville alltid se, inte bara Russell, utan ett bra lag.
Celtics avslutade säsongen 1964-65
med ett bästa ligarekord på 62 och 18.
I slutspelet mötte Celtics Philadelphia 76ers,
som tillförde ett bekant ansikte.
Wilts tidigare lag, Warriors, hanterade hans höga lönekrav,
och sina förlustrekord genom att byta bort honom.
Hemma gjorde Chamberlain Sixers till en möjlig utmanare.
Lagen bytte vinster
när de mötte fientliga fans i varandras hemstäder.
Chamberlain svingar mot ett påhittat föremål.
Vi spelade mot 76ers i Eastern Championships.
Det var sjunde och sista matchen.
Vi gjorde anfall under hela matchen,
och varje gång kom Chamberlain, Greer och övriga och stängde in oss.
Vi blev inte kvitt dem.
Celtics ledde med sju poäng när 1:45 kvarstod av matchen.
Philly kämpade emot återigen,
och med bara några sekunder kvar
verkade Boston överleva för att gå vidare till NBA-finalen.
Chamberlain vänder och sätter bollen. Det är fem sekunder kvar.
Vi tänkte att vi kastar in bollen så är matchen över.
Jag litade bara på mig själv att göra det.
Jag ville ta den för att göra en bra passning.
Vi har en chans att jämna ut och Russell tar bollen ur spel.
Han råkade stå under en kabel
som var fäst på läktaren Den stabiliserade korgen.
Nu ska Russell…
Han tappar bollen mot stödet!
Russell tappade bollen mot stödet! Boston leder med endast en poäng.
Bollen går till Philadelphia med fem sekunder kvar.
Boston leder bara med en poäng.
Jag hörde det på radion i bilen.
Jag var för ung för att köra bil,
men ingen med en bilradio på
borde ha varit i rörelse då.
110 till 109. Nu är spänningen verkligen hög.
Vi samlar oss och jag sa bara: "Vi måste göra nåt.
Ni måste rädda mig." Jag var utom mig själv. Jag skämdes.
Russell sa: "Kan nån ta av mig hundhuvudet?
Det är jag som bär det."
Mina lagkamrater hade nog aldrig hört mig säga det.
"Jag gjorde bort mig. Rädda mig. "
Andra hade kommit med ursäkter, men inte Russell.
Det tydde på ödmjukhet och tillit till lagkamraterna.
Det är ett dåligt läge. Sånt är spelet.
Fem sekunder. Philadelphia har bollen under Celtics korg.
Greer kastar in bollen.
Alla världsmästerskapen, Eastern Championships,
rekordet och allt annat hängde nu på slutsekunden.
När domaren ger honom bollen, har han fem sekunder på sig att spela.
Jag börjar räkna för mig själv. Ettusenett.
Ettusentvå.
Ettusentre.
Vid ettusenfyra hade inget hänt ännu.
Just då kunde jag, under en bråkdels sekund,
ta en titt.
Jag såg bollen släppas.
Greer sätter bollen i spel.
Han är långt från baslinjen. Havlicek stjäl den!
Till Sam Jones. Havlicek stal bollen!
Det är över!
Johnny Havlicek mobbas av fansen.
Det är över!
Johnny Havlicek stal bollen!
Johnny Most skriker: "Havlicek stal bollen"
i radion på ett sätt som gick rakt igenom ens kropp.
Bill Russell vill ta tag i Havlicek. Han kramar honom.
Han kramar om John Havlicek.
Havlicek räddade matchen,
Fatta det!
Johnny Havlicek räddade matchen.
Jag säger till Havlicek: "Jag gjorde dig berömd."
"Havlicek stal bollen!"
Jag sa: "Om jag inte hade gjort bort mig, hade du varit okänd."
Efter att ha blivit kvitt 76ers,
gick Celtics vidare mot sina gamla rivaler i Los Angeles.
Boston gjorde snabbt slut på Lakers och vann titeln på fem matcher.
BESÖKARE 96 - HEMMA 129
Det var deras åttonde mästerskap sedan Russell gick med i laget.
CELTICS "KUNG" IGEN
BOSTON RULLAR TILL ÅTTONDE TITELN PÅ NIO ÅR
Publiken brydde sig bara om rivaliteten
mellan Bill Russell och Wilt Chamberlain.
Bill var öppen och konsekvent
om sina förhoppningar för svarta barn och svarta samhällen.
För Wilt handlade dominans i spelet om ett radikalt krav
på kompensation baserat på talang.
Vi är här för att tjäna pengar.
Vi spelar nåt vi älskar att göra,
men huvudintresset är hur mycket man kan tjäna.
Bill Russell var inblandad i medborgarrättsrörelsen
och uppmuntrade folk att göra förändringar.
Wilt levde väl,
men han brydde sig inte om nåt annat
än sin egen bekvämlighet och sitt eget liv.
Wilt hade en tävlingshäst, en Rolls-Royce.
Han levde väldigt väl.
Han fick så höga löner.
"Om det finns pengar till honom, måste de finnas till mig med."
Jag minns, över radion sa man
att Wilt hade skrivit på ett kontrakt för 100 000 dollar.
Det var inte bara ett rykte.
Chamberlain hade skrivit på ett treårskontrakt med 76ers
för en rekordlön på 100 000 dollar,
motsvarande en miljon idag.
När vi hörde det här, pratade jag med Red Auerbach.
Vi pratar om mitt nästa kontrakt.
Jag sa: "Jag vet vad jag vill ha."
Han sa: "Vad?" Jag sa: "Jag vill ha 100 001 dollar."
RUSSELL FÅR SAMMA LÖN SOM WILT
Han blev bara vit.
Vitare. Förlåt.
Det är småaktigt på ett bra sätt.
Även en dollar betyder att jag är bättre än han.
Det visar vilken tävlingsmänniska han var. Sån var han, in i märgen.
-Du skämtade inte om en extra dollar? -Varje öre hjälper.
Vi ger dig en dollar för showen.
Finns det sanning bakom ryktet att du ber om astronomiska belopp?
"Astronomiska," låter högt.
Han kan ge dig 20 poäng på pick-and-roll och rim runs.
Han kan blockera fem skott och ge dig 20 returer.
Han är inte värd 100 000 dollar, han är värd 500 miljoner dollar idag.
Jag sa: "Jag vann precis MVP i ligan, så jag borde vara den högst betalade."
Jag ringde pappa på telefonen.
Jag sa: "Du kommer inte att tro det. Jag har ett avtal.
Du behöver inte jobba längre."
Han sa: "Jag kan inte sluta jobba."
Jag frågade varför.
Han sa: "Jag har jobbat på gjuteriet i 25 år."
Jag sa: "Ett gjuteri, 25 år… Goda skäl att sluta."
Han sa: "Åh, nej."
Han sa: "Lyssna, jag har gett dem 25 av mitt livs bästa år.
Nu ska jag ge dem några dåliga."
Det är toppen.
Medan Russell gav sig själv en fördel framför Chamberlain,
intog han starkare ställning mot behandlingen av svarta i USA
Vi söker fortfarande andra svar.
VIT MAKT!!
Jag tänker kalla till Vita huset-konferens
med forskare och experter och enastående svarta ledare
från båda raserna för att uppfylla dessa rättigheter.
Målet är att hjälpa svarta amerikaner
uppfylla rättigheterna,
som efter den långa tiden av orättvisa,
han äntligen är på väg att säkra.
Bill Russell var en av 2 400 inbjudna delegater,
inklusive underhållare, företagsledare och framstående aktivister.
Men i slutändan kände han att mötet bara ledde till tomma löften.
Russell ansåg att verklig förändring var beroende av ekonomiska möjligheter.
Vad gör en utbildning om det inte finns jobb?
Det råder brist på ledarskap för att skapa en mer gynnsam atmosfär,
för att bryta ner de ekonomiska hinder som svarta står inför
ifråga om att bli del av den allmänna amerikanska ekonomin.
Nationens blod flyter genom handelns och industrins ådror.
Om storföretagens resurser inkallas
av nationens president och mobiliseras för samordnade åtgärder,
kommer vi att påskynda uppfyllandet av målen vi vill nå.
I Boston den våren kokade det över när skolan inte längre segregerades,
och Russell gick med i striden.
Under tre års tid hade skolkommittén satt stopp för frågan
liksom dess kontroversiella före detta ordförande, Louise Day Hicks.
Enligt hans policy är inte en skola med rasobalans pedagogiskt skadlig.
Tja…
Polischef Ohrenberger och ni själv har inga barn i en skola med rasobalans,
så ni vet inte hur det påverkar våra barn.
En dag kom hon för att hålla examenstal
på Roxbury Junior High School.
När prästen och en kommitté av aktivister
bråkade om det, fick hon honom gripen.
Under tiden fick ungdomarna ingen examen,
så vi höll en speciell ceremoni för dem i en lokal kyrka och jag höll talet.
Jag frågar mig: "Var finns de andra rösterna som begär förändring?
Det finns små bränder i hela USA,
det finns en brand här i Roxbury
och ingen lyssnar. Ingen lyssnar.
Det folket inte inser är
att en eld som förtär Roxbury, förtär Boston.
Elden sprider sig.
För mig var själva Boston loppmarknaden för rasism,
av alla sorter, gamla och nya.
Stan hade korrupta stadshus-rasister som var kumpaner,
tegelkastande "skicka hem dem till Afrika"-rasister,
och på universitetsområdet, falska, chict radikala rasister.
Ändå brukade alla i Boston tala för dr King.
Jag var förbluffad.
Dr Kings dröm om ett färgblint samhälle, grundat på kärlek
kanske misstolkades av Bostonborna.
För dem betydde "färgblint" att de svarta blev osynliga,
vilket skulle okej för dem, och inte så annorlunda från verkligheten.
Bill Russell berättar vad som händer och folk måste få veta om det.
Varför marscherar och protesterar vi? Vad innebär det egentligen?
Folk var rädda för att säga ifrån.
Han kände till sin plattform.
Han visste hur stark hans röst var.
Den öppnade dörrar, vägar, för den yngre generationen.
När vi agerar och pratar tillsammans. så lyssnar folk.
En stor, högprofilatlet.
Det fanns ett forum där för mig, om jag ville använda det.
Russell tvekade aldrig att uttrycka sina åsikter,
men det var många basketfans som föredrog att han "teg och spelade."
Det utvecklades genom min karriär att jag inte ville ha mycket att göra
med folk utanför Celtics.
Jag spelade för Celtics. Jag spelade inte för Boston.
Så jag tror att han skrämde många vita människor
som förväntade sig att man skulle buga bara för att de var där.
Bill Russell bugade inte.
Hemma i Reading behandlades han och hans familj ofta som ovälkomna inkräktare.
TRÅNGSYNTA FÖROLÄMPAR RUSSELLS BARN
Jag tror inte att nån visste vad som hände bakom kulisserna mot mina föräldrar.
När Russells kom hem efter en helgresa,
upptäckte de att vandaler hade gått in och plundrat huset.
Stället var förstört när de kom hem.
Det var tydligt att det var nån som protesterade
både mot att han bodde i området och att han var den han var.
De skrev saker på väggarna.
Rasistiska budskap och hot.
Vi kom hem från semestern och hittade vårt hem sönderslaget.
"Nigger" målades på väggen med avföring
och biljardbordet var sönderrivet och täckt med öl.
De slog sönder hans troféer, de bajsade i mina föräldrars säng.
Jag blev chockad. Jag visste inte hur rasistisk stan var.
Att Bill och familjen måste genomlida det var bara hjärtskärande.
Lokala polisen hittade inga misstänkta.
Vissa hävdade att min "arroganta attityd" kunde ha frammanat intrånget.
Russell var en kille som redan var förbannad då
över hur de svarta behandlades.
Han pratade aldrig om det offentligt.
Det bottnar i: "Han blir missförstådd."
Han kunde ha hållit presskonferens och sagt:
"De här djuren bröt sig in i mitt hus,
och det gör att ni tror att jag har dålig attityd."
Bill definierades som en arg svart man för att han inte lät folk glömma
livets realiteter i USA.
Folk måste erkänna sanningen innan vi kan gå vidare.
Varje gång han fick en chans att spela,
kunde han ta allt det, fokusera och nyttja det i matchen.
Jag hade aldrig stött på nån med sån unik attityd och sånt fokus.
Sök alltid ett perspektiv. Det fick jag från Auerbach.
Gör allt du kan för att vända procenten till din fördel,
intellektuellt, känslomässigt och fysiskt.
Jag snackade lite skit.
De flesta snackar skit för sakens skull.
Bill Russell var inte den typen.
Bill gjorde det
så att det skulle få direkt påverkan på matchen.
Han säger saker
för att han vet att det stör dig.
Och det hjälpte Celtics att vinna.
En del av mitt ansvar
var att avleda en extra stor del av motståndarens attack mot mig själv.
Ibland höll jag tal inför uppkastet.
"Okej, killar," sa jag till andra laget.
"Inga layups här idag.
Jag struntar i skott från 4,5 meter. Jag orkar inte det ikväll.
Men inga layups."
Eller så sa jag till en forward: "Om du gör en layup,
ta med salt och peppar, för du kommer att äta bollar."
Självklart sa jag inget till Oscar Robertson eller Jerry West.
Vissa gör man inte så mot.
Bill tjafsade inte med mig när han gick in mot korgen
för att göra en layup, för det kunde gå fel.
Jag tror att mitt första år, så var Russell här och Satch och jag här.
Russell tittar på Satch,
sen tittar han på mig.
Sen tittar han på Satch och säger…
Kan du vakta den jäveln?
Det chockade Bradley.
Han hade aldrig kallats det förut.
Den tanken fick mig att undra: "Vad menade han?
Vad handlade det om?"
En person med högt intellekt som snackar skit är det värsta.
De tänker på dig och inte på spelet.
Russ hade det lilla spelet i spelet.
Han körde medvetet goaltending två gånger per match.
Målen räknades visserligen, men det var ett budskap till spelarna.
"Titta hur nära jag kom att blockera ditt skott."
Han var en mästare.
Ut till Baylor i tre sekunders-området. En layup. Russell blockerar.
Russell sätter den. Vilket spel av Bill Russell!
Russell var arrogant, hotfull.
Utanför banan skrämde han folk som kom fram till honom.
Han stod bara och stirrade på dem, men han sa inget.
Han var en intressant blandning av idrottare och tänkare.
Han kunde välja ett spel och visualisera det i sitt huvud
om och om igen innan han gick ut och testade det.
Han studerade spelet så noggrant.
Tanken att du kan beräkna vinkeln på spelaren som kommer mot dig,
känner till deras förmågor och hur de gillar att köra,
och samtidigt se resten av planen,
så man vet: "Om jag gör så här, för bollbanan den dit."
Killen är matematiker.
Bills mästerskap på banan innefattade matematik.
På college på USF, tillsammans med Celtics-lagkamraten KC Jones,
hade Bill ett banbrytande sätt att se vinklar och ekvationer i basket.
Vi bestämde oss för att basket handlar om geometri,
linjer, poäng och avstånd.
Jag dagdrömde om solospel, men han gillade strategier.
KC hade ett originellt basketsinne, och han lärde mig planera
för att få saker att hända, särskilt i försvaret.
På den tiden såg nästan alla spelare och tränare försvarsspel
som en ren reaktion.
KC tänkte annorlunda.
Han funderade ut sätt att få motståndaren
att skjuta som han ville från platsen han ville att skottet gick från.
Han lät dem skjuta
strax utanför avståndet där de sköt effektivt.
Istället för att trakassera spelaren, drog han sen ner för planen
med tanken om att jag tog returen och skulle passa honom för enkla poäng.
Han och jag drömde om såna spelsituationer
och matade in kända svagheter hos motståndaren i ekvationen.
Efterhand skapade KC och jag vår egen lilla basketvärld.
Vi blev inspirerade.
Raketforskare i gymnastikskor.
Han hade alltid en ståtlig framtoning.
När jag ser bilder på honom, i synnerhet ett foto,
där han står mitt på banan med händerna på höfterna
i en utsåld Boston Garden.
När jag ser det är det som…
…en kung som blickar ut över sitt kungarike.
Trots att Russell ansågs vara ett geni på planen,
kritiserades han av fans och journalister som tjurig, frånvarande och arrogant.
Jag är arrogant. Det erkänner jag.
Men enligt vems definition av arrogant?
Om en vit atlet gjorde det,
skulle det inte vara arrogant, utan tävlingsinriktat, ivrigt.
När man är Bill Russell,
och bor i ett land som utesluter dig,
som bara firar dig som atlet…
Då gör jag så här: Ni får del av mig på arenan.
Utanför arenan får ni låta mig leva mitt liv.
Som bevis på Russells upplevda arrogans,
nämner hans kritiker hans vägran att skriva autografer.
Han skrev aldrig autografer som spelare efter 1964.
Autografer har alltid känts lustigt,
även som basketspelare på college.
Först tänkte jag inte på känslan.
Jag skrev mitt namn för att alla gjorde det.
Men i början av 1960-talet märkte jag efter att ha skrivit 50-60 autografer,
att det påverkade mig i två-tre dagar.
Allmänheten och media blev upprörda.
De tog det personligt
att han valde att inte dela sitt privatliv
och skriva autografer.
Man kan inte låta fansen äga en och diktera vad man ska göra.
Jag kan inte föreställa mig värdet av ett nerklottrat namn på ett papper.
Vilket värde kan min signatur ha och varför ska jag skriva den?
Jag ger det man betalar för på planen.
Jag är offentlig egendom när jag spelar. Jag är privat egendom när jag inte spelar.
Vill jag signera, gör jag det, men ingen har nånsin tvingat mig till nåt.
Antingen köper man mig som mannen Bill Russell eller inte.
Min signatur spelar ingen roll.
Att jag är basketspelare är bara en slump.
Jag älskar att han var sin egen.
Han bestämde sig för att han bara skulle spela spelet
och interagera med sina lagkamrater.
Han hade alltid kontroll, så menar jag.
Han har hellre ett djupt samtal, skakar hand med en gentleman eller dam.
Det är okej. Om du vet att han inte skriver autografer, fråga inte.
Han hade övertygelser som han inte vek från.
Det gillar jag.
Presidenten skulle inte skriva autografer.
Jag bad honom om hans autograf, och gissa vad han sa?
Nej.
Jag började skratta och sa: "Kul. Varsågod. Skriv på här."
Han sa nej igen och menade det.
Jag försökte få alla spelare som jag hade spelat med att signera sina bilder,
så att jag kan ha dem som minne och Russell vägrade.
Hans sa bara:
"Vi umgås mycket. Vi går ut tillsammans. Du vet att jag inte skriver autografer."
Jag sa: "Jag dödar honom. Du måste skämta."
Det här är två av mina icke-signerade Bill Russell-böcker
som jag har mellan H. Rap Brown och James Baldwin.
Jag vill inte ha det på annat vis. De var personligt icke-signerade
åt mig av mr Bill Russell.
Jag träffade honom för tre år sen när han var i stan.
Han sa: "Satch, vad händer? " Vi började prata.
Han sa, "Och jag skriver ingen autograf!"
Jag tror att på många sätt var min pappa före sin tid.
Jag tror att om man tittar på vår kändis-besatta kultur idag,
kan man känna igen fallgroparna och farorna med att vara berömd.
Han kritiserades för att han inte spelade eller gick med på att vara mer öppen,
och jag tror att han, till skillnad mot andra, inte hade det behovet.
Han var alltid sig själv, utan att skämmas.
Om man inte kan respektera det, är det nåt fel på en.
Från 1963 till 1965 hade glansen försvunnit från basket.
Jag tyckte att det var en barnlek och sa det öppet.
Hur ska jag spela basket som vuxen på samma sätt som när jag var barn
när det finns så mycket viktigare saker som sker?
Jag ville förändra världen och sökte sätt att göra det på.
Den svarta revolutionen inleddes och många andra skiften var på väg.
Du är en svart man som spelar det här spelet.
Det är fullt av rasism, nummer ett. Du kan fortfarande inte åka överallt.
Och svarta människor har ett helvete. De blir misshandlade, attackerade,
och du spelar basket för Boston Celtics.
När man backar och ser efter, får man säkert skuldkänslor.
"Varför spelar jag för de här vita personerna?
De kommer och hejar på mig men vill inte att jag bor i grannskapet?"
På tv ser man misshandel och man sitter med ett hjärta och medvetenhet.
Det känns säkert hemskt. "Jag gör inte tillräckligt."
Det finns två samhällen i det här landet,
och jag måste erkänna det.
Se livet för vad det är och inte bli helt galen.
Han ger intervjuer till Sports Illustrated och Saturday Evening Post,
som talar om hans nya känsla av desillusion med USA.
Han ifrågasätter Martin Luther Kings strategi om icke-våld.
Han försvarar Malcolm X och Nation of Islam,
vilket är en förbannelse för de flesta vita i USA.
Han säger att sport inte är upplyst ur rassynpunkt.
Den speglar de större rasistiska mönstren i amerikanska samhället.
Vad händer när man är så medveten om vad man gör?
Vad händer med nöjet i det man gör?
När Bill Russell kämpade med sin roll och sitt ansvar som svart atlet,
stod hans lag inför en vändpunkt.
Tränare Red Auerbach bestämde sig för att det var dags att avgå.
Säsongen 1965-1966 var hans sista som tränare.
Jag ville inte gå in i säsongen och avgå om det blev vinst.
De skulle säga att jag passade på. Jag sa: "Jag slutar oavsett hur det går."
Den viktiga frågan var vem som skulle ta Reds plats.
Reds första val var lagkapten och stjärnan Bill Russell.
Vilket bättre sätt att motivera spelaren Bill Russell än med Bill Russell tränaren?
Jag var den första killen han frågade och jag tackade nej.
Om inte Bill, vem då? Det beslutet fick vänta.
Under tiden hade man en säsong att avsluta
och Reds pension gav extra incitament att vinna.
Vi ville se till att när Red gick i pension
så skulle vi vinna hans sista år.
Vi kände att det skulle bli definitionen av hans karriär som tränare.
"Hur avslutade han?"
Hur Reds avslut skulle se ut berodde på eftersäsongen.
Efter att ha besegrat Philadelphia för andra året i rad
och vunnit titeln i Eastern Division…
Boston har slagit Philadelphia med 121-117.
…skulle Celtics möta Lakers för femte gången.
Och som så ofta var fallet, avslutades serien i slutsekunderna
i en avgörande sjunde match där Celtics leder med fyra.
Sex sekunder kvar och plötsligt har Lakers en chans.
Nu går den till Ellis. Ett snabbt skott. Ellis är bra!
Fyra sekunder kvar och de leder endast med två poäng.
Okej, KC med bollen blir omringad. En sekund.
Då var det slut!
Havlicek fick passningen och han blir påhoppad.
Det är över.
Boston Celtics…
…slog Los Angeles Lakers med 95 mot 93.
Publiken är ute på golvet.
Red och jag ville verkligen vinna matchen för hans skull.
AUERBACH LÄMNAR SKRATTANDES
Red planerade att stanna hos Celtics som manager,
så han fick utnämna sin efterträdare.
Han visste att Russell behövde en tränare som skulle inspirera
och hålla honom intresserad av spelet.
Vem kunde vara bättre än nån från Celtic?
Vi gjorde båda en lista och mitt första val var Frank Ramsey.
Frank var pensionerad i Kentucky och kunde inte flytta.
Vi gick till tre-fyra andra killar och ingen av dem passade oss båda.
Han sa: "Jag måste anlita nån."
Han sa: "Jag får söka utanför organisationen."
I desperation ringde Red Alex Hannum, tränaren för San Francisco Warriors,
tidigare tränare för St. Louis Hawks
och en gammal rival som Russell ogillade.
Jag sa: "Om du anlitar honom, slutar jag samtidigt som du."
Jag satt med Russell och sa: "Vem coachar när Red slutar?"
Han sa, "Alex Hannum," en av Russels bittraste fiender.
Jag sa: "Du kan inte spela för Alex Hannum som du föraktar."
Jag sa: "Lyssna, för Guds skull, du ska coacha det jäkla laget."
-"Du vill väl coacha det?" -"Jo."
"Säg till Red att du tränar laget."
Cirka 25 minuter senare sitter jag i mitt hotellrum.
Telefonen ringer.
Det är Red Auerbach och han säger: "McSweeny, din jävel."
Jag sa: "Red, vad hände?" Pang. Han slängde på luren.
Några minuter senare knackar det på. Det är Russell. "Jag är tränaren."
Jag tyckte att det var… Jag kramade och pussade honom.
Jag drog honom i skägget.
"Det här är helt underbart."
RUSSELL FÖRSTA SVARTA PROFFSMENTORN
De hade Cousy och Auerbach, men inget världsmästerskap
innan Bill Russell. Nu är han tränare och spelare.
Jag tänkte att om jag fick prova att coacha,
skulle det väcka liv i min relation till spelet.
Det var vad han borde få baserat på vad han hade åstadkommit.
Här är Celtics nya tränare. All lycka till dig.
Tack.
Blir du en kopia av Red Auerbach eller blir du din egen coach?
Ingen kan vara en kopia av Red Auerbach.
Jag måste göra på mitt sätt. Jag är också envis.
Där följer jag Red. Jag ska vara en hård som han.
På Celtics årliga avslutningsmiddag
signalerade Russell att hans roll må vara ändrad,
men hans känslor och förväntningar på sina lagkamrater var desamma.
Jag förväntar mig mycket av laget nästa säsong.
Jag har aldrig varit del av ett lag med mer hjärta än det här.
Jag kommer inte nära många, men ni fick mig att älska er.
Ni behandlade mig bättre än jag nånsin har behandlats i mitt liv.
Ni är verkligen min familj.
Celtics är mer än ett namn eller ett lag.
De är en livsstil.
Tillkännagivandet var viktigt för Celtics,
för alla sporter, och för nationen.
Russell blev första svarta huvudcoachen för nåt proffslag i Nordamerika.
Men pressen visste inte vad den skulle göra.
"JAG TROR ATT JAG KAN GÖRA JOBBET"
Kan du göra jobbet opartiskt, utan rasfördomar åt andra hållet?
Ja.
Du är självfallet den första svarta i en viktig tränarposition.
Är det en extra stor press på dig?
Inte alls. Andra lägger större vikt vid det än jag,
för det är en naturlig sak att jag får jobbet eller erbjuds jobbet.
Russell blir Celtics tränare, ett lag som har vunnit
ett otal titlar redan.
Det är en stor händelse i amerikansk idrottshistoria.
Jag minns när jag hörde
att Russell skulle träna Celtics.
Jag var väldigt glad över det.
Det var fem år före kvotsystemet.
Han blev inte bara Celtics ansikte.
Han blev del av ansiktet utåt som är mest synlig för resten av världen.
Jag kan inte föreställa mig hur det är
att försöka vara bra på två så skilda roller
som kräver så mycket energi, perspektiv och eftertanke.
Han är bättre än jag.
Russell och Celtics inledde säsongen starkt
med tio vinster på tolv matcher.
Men mer än nån vinst eller förlust,
var det en händelse som påverkade Russell starkt.
När Celtics spelade en uppvisningsmatch i Louisiana,
tog Bills pappa med sig sin far på hans första basketmatch.
Mr Charlie kom in i omklädningsrummet med den gamla mannen.
Efter några minuter fick vi båda panik.
Gubben grät. Jag trodde att han fick en hjärtattack.
Sen såg vi båda att han inte hade ont.
Han stirrade som bedövad,
förvirrad av åsynen av Sam Jones och John Havlicek i duschen intill.
Mina två lagkamrater tvålade in sig och pratade,
omedvetna om gamlingens känslor.
Gamlingen tittade på oss och uttalade sig långsamt.
"Jag trodde aldrig att jag skulle se dagen
då vatten rann av en svart man på en vit man."
Han skakade på huvudet.
"Jag ser att de två gillar varann."
Du kan ta över för första gången.
Ni har en lång rad segrar. Vill du förutspå nåt?
Om vi inte har skador, tror jag att vi går till final.
Han kanske hade tagit sig vatten över huvudet då.
Han spelar i genomsnitt 45 minuter per match,
och coachar samtidigt,
ser till att vi är där vi ska,
att anfallet var på rätt plats och försvaret likaså.
När han tog jobbet, insåg han nog inte
hur mycket det skulle kräva av honom.
Och det råkade vara året då Wilt äntligen fick ihop det.
Han hade ett otroligt lag.
Det officiella spelprogrammet för 35. Uppställningen står i programmet.
Wilt Chamberlain, läs allt i den officiella programuppställningen.
Under de senaste två åren hade 76ers utvecklats
från ett lovande lag till ett kraftpaket.
De skröt med den NBA:s bästa rekord,
och Wilt hittade äntligen ett lag som han kunde knyta an till.
Avslag kan såra.
De senaste tio åren har Celtics vunnit nio av tio världsmästerskap.
Förra året var 76ers NBA:s "nästan lag".
Det förflutna ropar: "Slå Boston".
Tillbaka till Greer. Han vill skjuta. Det gör han. Det är bra.
De här två klubbarna vill sänka varann.
Greer till vänster. Han skjuter. Det är inte bra.
Retur av Chamberlain Han gör en layup och det är foul.
Sixers dominerade de tre första matcherna i slutspelsserien 1967.
Wilt, numera veteran, hade justerat sitt spel,
passade mer och förpliktade sig till lagförsvaret.
Vackert blockering, Chamberlain!
Under sitt första år som spelare-tränare i NBA,
ärvde Russell en stark, men läckande organisation.
Han var på Garden och alla fula fans och deras elaka inställning…
Det var ingen tävling. Det var konfrontation.
Ett fan ansluter sig.
Celtics lyckades vinna fjärde matchen i Boston,
för att återvända till Philly,
där fansen krävde ett slut på Celtics-dynastin.
Walker driver och sätter den.
Det här har varit ett otroligt spel.
För Greer jagas. Han sätter den.
BOSTON DÖR
Philadelphia-fans sjöng: "Celtics är döda, äntligen döda"
BOSTON IKVÄLL DÖR NI
Bill Russell ser en dynasti falla omkring sig.
Fem, fyra, tre, två, ett!
116-140.
Wilt och Philadelphia 76ers slog oss för att de var bättre.
De körde oss nästan av planen.
Jag fick genast smaka på förlorarsyndromet.
Trots att Celtics hade en oöverträffad rad
av åtta på varandra följande mästerskap, blev jag utbuad i Boston
"Så det är slut nu?"
"Jag visste att det inte skulle vara. Ni har tappat det."
Jag måste blinka.
Sixers vann i NBA-finalen det året,
och Wilt vann sitt första mästerskap.
Under tiden, i Boston, fokuserade dödsrunorna om Celtics bittra förlust
på en man.
Vi hade för vana att vinna,
och så länge vi kunde lita på Russell som ankare,
trodde vi att vi skulle vinna jämt.
Russ var en stolt man och han blev väldigt sårad av vår förlust.
Och han skämdes.
Han teg och ville inte prata om säsongen.
Det var den sortens kille han var.
Han sa: "Vi får se vad som händer nästa år."
Om ni inte har märkt det efter uppståndelsen runt världsserien,
inleder NBA säsongen nu på lördag kväll.
Här på Boston Garden återvänder alla veteraner
för att spela med Celts och försöka ta tillbaka kronan
som Philadelphia 76ers tog ifrån dem.
Jag har aldrig förutspått nåt.
Under alla år har man frågat: "Hur kommer det att gå?"
Jag sa: "Jag vet inte. Jag kan inget säga."
Förra året frågade de samma sak.
Jag sa: "Vi vinner." Så blev det inte.
Så nu tänker jag aldrig mer säga nåt.
Russell stod inför ett dubbelt hot sin andra säsong som coach.
Han måste visa att han kunde ta laget tillbaka till mästerskapen
efter förlusten mot Philadelphia 76ers.
Den andra växte ur ett brutalt krig som slet sönder USA och sportvärlden.
Jag fick starka övertygelser om Vietnam tidigt under kriget.
Det framstod som en fortsättning på kolonialkrigen,
som jag som en svart man som motsatte mig Afrikas kolonier,
var känslig mot.
Det vietnameserna sa var att de inte ville ha västerlänningar som styrde deras land.
Vi amerikaner såg det inte så, så klart.
Som imperium definierade vi det som kommunism mot demokrati.
Bomberna i Vietnam exploderar hemma.
De förstör drömmen och möjligheten för ett anständigt USA.
Du, LBJ, hur många barn dödade du idag?
Kommunistjävlarna styr stället!
Kriget hade utlöst ilska och bitterhet och polariserat nationen.
-Vad vill vi ha? -Fred.
-När vill vi ha det? -Nu!
Bland dem som motsatte sig kriget fanns 25-åriga tungviktaren Cassius Clay
som hade konverterat till islam och tagit namnet Muhammad Ali.
Ali hävdade att hans religiösa och etiska övertygelser
hindrade honom från att slåss mot och döda folk han inte kände.
Jag borde inte åka till Vietnam
och skjuta folk som aldrig kallat mig "nigger",
som aldrig lynchat mig, bussat hundar på mig eller våldtagit min mamma.
Ali stod inför förlusten av sin titel, federalt åtal,
fem års fängelse och 10 000 dollar i böter.
Det Muhammad Ali gjorde
kunde innebära slutet för hans boxningskarriär.
Han hade inget emot att förlora miljontals dollar. Han var modig.
Han gjorde oss stolta som svarta atleter,
för att han visade genom handling vad som var viktigt.
Jag känner inte många enskilda idrottare som skulle göra det han gör.
Det här kräver enormt mycket viljestyrka och kraft.
En riktig tro.
CLEVELANDTOPPMÖTET 4 JUNI 1967
Toppmötet i Cleveland var ett svar från svarta atleter
på det faktum att Ali vägrade ingå i USA:s armé.
De ville visa stöd för sin bror.
Vi åkte aldrig till Cleveland för att övertala Muhammed att gå med i armén.
Vi ville erbjuda vår hjälp.
Det finns inget som säger att tungviktsmästaren
måste tillhöra en viss religion eller inte vara en samvetsgrann krigsmotståndare.
Vi kom av vänskap med Muhammad Ali.
Och vi ville höra det från honom…
Man läser i tidningarna och ser saker på tv.
Vad är det som pågår?
Han stod upp under många svåra frågor,
och i princip, herrar, övertygade oss
att det är en religiös fråga för honom.
Han tror på sin religion. Hans ståndpunkt baseras på det.
Det han har gått igenom har gjort honom till en väldigt ensam man.
Det här är den berömda bilden.
Antagligen ett av 1900-talets mest ikoniska foton.
Att se de svarta männen, stjärnorna,
lämna sin roll som stjärnor för Cleveland Browns,
eller Celtics, eller Packers, och säga: "Nej, vi är svarta män främst."
De kände ett ansvar att utnyttja sin plattform, sin röst,
sina önskningar om förändringar i landet
och vad det innebär att vara en svart atlet.
Det Bill och jag hade gemensamt var att vi vägrade ge upp vår individualitet
och hanterade fördomar,
och diskriminering,
och orättvisa metoder.
Om du är en stjärna och säger rätt saker och agerar på rätt sätt,
så tjänar du pengar.
Om du ska bli aktivist, måste du ge upp det.
Bill var en speciell person.
Man kunde räkna med honom
om man ville utmana sånt som var fel.
Bill Russell fångade essensen,
själen och hjärtat av det Ali sa.
En reporter frågade Bill:
"Vad händer med Muhammad Ali?"
Bill svarade:
"Jag är inte orolig för Muhammad Ali.
"Han har gjort nåt som jag inte har lyckats med.
Hitta nåt som jag är så engagerad i att jag är villig att riskera livet."
"Jag är inte orolig för Ali. Jag är orolig för oss andra. "
Det här är en extrainsatt nyhetssändning för CBS News.
Dr Martin Luther King Jr.,
ledare för medborgerliga rättigheter och Nobelprisvinnare,
dödades ikväll i Memphis i Tennessee.
Han stod på balkongen på Lorraine Hotels andra våning,
när ett skott sköts från andra sidan gatan.
Det träffade tydligen i nacken.
Dr Martin Luther King Jr:s dröm
har inte dött med honom.
Amerika ska inte styras av kulan,
utan av rösten av fria och rättvisa män.
Jag tror att alla i varje lag, oavsett ras eller religion,
eller liknande,
kände en förlust.
Och det påverkar oss alla.
Det blev upplopp i drygt 150 amerikanska städer.
Ett kaos av mordbrand och plundring utan motstycke i landets historia.
Republikens grunder och prövas.
Sorg och ilska exploderade i städer över hela landet.
I Philadelphia skulle Celtics spela första matchen i Eastern Division-finalen
mot 76ers dagen efter.
Vi ska inte längre stå och vänta medan våra ledare dödas.
Jag var i chock hela dagen.
Jag satt i fyra eller fem timmar innan jag kunde prata om nåt annat.
Då tänkte jag att jag inte borde spela. Jag ringde Wilt.
Till och med kända idrottare
som Bill Russell och Wilt Chamberlain
kunde få NBA att säga: "För att hedra denna stora man
så pausar vi. Det blir ingen match."
Medan arenan fylldes med fans,
krävde Chamberlain en omröstning i omklädningsrummet om man skulle spela.
Vi var båda överens om att det inte vore bra att ställa in så sent
Det var 10 000-12 000 personer där. Det kunde bli problem att ställa in.
Till slut bestämde man sig för att spela.
Fansen såg en stoisk, men ofokuserad föreställning,
även av de två stora rivalerna, Russell och Chamberlain.
Det är en kuslig atmosfär. Inte samma glädje och spänning
som man är van vid på en sån här match.
Celtics lyckades vinna med 127 mot 118.
Fyra dagar senare begravdes King i Atlanta.
Kings begravning innefattade celebriteter från politiken,
underhållningsindustrin och superstjärnor från NBA.
Många fruktade att hans dröm hade dött med honom.
Jag hade stor respekt för dr King.
Han var sista buffertzonen.
Saker jag hade sagt tio år tidigare, när jag avfärdades som "en ilsken neger",
visar sig idag, och det är det som är så sorgligt.
Inget konstruktivt kommer ur våld.
Den här mannen trodde inte på våld, och nån tar bort honom.
Det är en tragedi.
Den 10 april, dagen efter Kings begravning,
återupptogs slutspelsserien i Boston Garden.
CELTICS MOT 76ERS FINAL EASTERN DIVISION 1968
76ers överträffade och besegrade sina motståndare.
Celtics förlorade med 115–106.
Philadelphia vann påföljande två matcherna.
Inget lag, inte ens Celtics, hade nånsin återhämtat sig
från ett 3-1 underläge i en serie.
Men det var inte över än.
Det var inte över än.
Celtics kom tillbaka rytande i femte matchen.
Det blev utklassning med 122 mot 104.
Nu hade kraften ändrat riktning. Celtics vann nästa match i Garden.
Med obeveklig blockering och stark coachning av Russell,
tog de seriefinalen i Philadelphia och bevisade att de ännu var mästare.
Russell kallade det sin mest tillfredsställande seger.
Celtics slog Lakers i finalen,
Russells tionde mästerskap och hans första som huvudtränare.
Bill, grattis till en bra match och säsong.
Tack.
Har det varit jobbigare att vara coach och spelare den här säsongen
jämfört med tidigare?
Jag tror inte det.
Kan den nya svarta idrottaren kollektivt uppnå social eller politisk förändring?
Det jag gjorde, det jag sa genom åren,
gjorde jag ur en maktposition och det var väldigt bra.
Samtidigt fick jag mer att förlora
ifråga om vad man pratade om.
Men det var inget för mig för utan min manlighet,
har jag inget alls.
Atleter är produkter snarare än människor.
Jag har blivit trakasserad och suttit i isolering i tre månader nu.
-Vilka är ni? -Svarta pantrarna!
Inget är viktigare än att stoppa fascism, för den stoppar alla.
Jag känner mig helt otillräcklig.
När jag har sett hur folk har det,
blir mitt bidrag minimalt.
Russ hade hotat med pension i tre-fyra år.
Jag sa: "Russ, du kan inte gå i pension."
Jag sa: "Vi måste fortsätta spela, så vi kan fortsätta vinna mästerskapen,
och dra in pengarna från det. Okej? Vi kan inte vinna utan dig."
Den 15 mars 1969,
under en match mot Baltimore Bullets,
jämnade Celtics ut de sista sekunderna.
Efter att ha fått bollen i besittning, tar coach Russell timeout.
Jag skrek: "Vi har dem fast! Nu gör vi slut på dem!"
Plötsligt bröt jag ut i skratt och kunde inte sluta.
Spelarna tyckte att jag var galen. Jag sa: "Vilken grej det här är.
En vuxen man springer runt halvnaken inför tusentals människor,
spelar ett spel och gapar om att döda folk."
Jag såg på mina lagkamrater som om jag hade sagt nåt djupt.
De såg tillbaka som om jag inte hade sagt nåt alls.
Vi tappade bollen och Bullets vann.
Under alla mina år av skratt inom proffsbasket,
hade jag aldrig hånat själva spelet.
Man kan inte ge vad som krävs i spelet
om man börjar fokusera på dess löjliga aspekter.
Jag visste redan att det inte finns nån slutgiltig seger i sport.
Det kommer nya matcher.
Den enda sista segern är att lämna sista matchen intakt.
Jag sa till mig själv, och ingen annan,
att jag spelade min sista säsong.
Det var en brutal säsong för Celtics, som i ligans ögon
verkade tappa stinget.
Den inspirerade basketen syntes allt mer sällan.
Jag visste att det hände ibland för att jag coachade och spelade
men till stor del orkade jag inte hänga med.
Russell började åldras.
Sam Jones, Satch Sanders likaså.
Vi brukade kalla dem geriatrin.
När matchen börjar har de bandage på knäna.
De ser ut att komma från 40-talet med sina high top-skor.
Man tycker synd om dem.
Jag är i ett skede i min karriär där varje säsong är straff.
Celtics blev fyra i East det året.
Det borde vara över.
Ingen trodde att de skulle vinna.
Trots medelmåttiga prestationer och dåliga prognoser,
tar sig Boston till Eastern Divisions semifinaler
där de möter 76ers.
Celtics överväldigade Philadelphia.
Nu skulle de möta Knicks för divisionstiteln.
Vi visste att vi kunde slå Philadelphia.
Det visste vi. Med New York hade vi problem.
CELTICS MOT KNICKS EASTERN DIVISION-FINALERNA 1969
Allt klickade för Knicks.
De hade en hårt arbetande, men skicklig center i Willis Reed,
smarta forward Bill Bradley, dynamiska guarden Walt Frazier.
För att inleda säsongen, pratade vi mästerskap.
Vi satt i omklädningsrummet och sa: "Det var det här vi sa.
Vi spelar för det här, så nu kör vi."
Vi trodde att vi kunde vinna.
Knicks trodde att de skulle slå oss.
De hade vunnit sex av sju matcher under säsongen.
Willis Reed var ryggraden i deras försvar.
Han hjälpte alla.
Så jag började ändra vårt anfall varje match.
När de anpassade sig vid ett avstånd, bytte jag till ett annat.
Det förändrade hur försvarsarbetet flöt på.
Men vi var det bättre laget.
De ville inte höra det.
Russels justeringar fungerade.
Knicks förlorade.
Nu var ett elfte mästerskap i sikte.
Celtics skulle möta Lakers i finalen för sjunde gången.
Coach, du har precis fått Wilt Chamberlain.
Hur många blev galna av det?
Nej, jag tror att jag gjorde många glada.
Jag gjorde Eastern Divisions tränare glada för de har en bättre chans.
Du har ett trippelhot med tre stora spelare där borta.
-Vad gör du den här säsongen? -Jag vet en sak. Bäst vi vinner.
Annars har jag inget jobb.
Jag har alltid velat spela i lag med killar som Jerry West
och Elgin Baylor, och de andra Lakers-spelarna.
Jag är glad att bli utbytt.
Jag har bytt till ett lag som har chansen att bli
ett av de bästa lagen nånsin i basket.
Lakers hade aldrig besegrat Celtics i finalen,
men 1969, med Chamberlain, West och Baylor tillsammans,
visade laget upp NBA:s första Big Three.
Vi var ett bättre lag.
Boston var inte värdigt att vara i samma liga som oss.
Det var ett lag som hade oddsen emot sig.
Nummer 13, från Kansas, Wilt Chamberlain!
Alla säger:"Celtics är så gamla. De kan inte vinna igen."
Känner du att du kan göra det igen?
Ja.
Det här är för världsmästerskapet, mina damer och herrar.
Allt står på spel.
Medan Russell och Wilt kämpade fram och tillbaka
avgjordes matchen av Jerry West, som tog 53 poäng,
och ledde Lakers till seger i första matchen.
Jerry West spelade den bästa matchen jag har sett.
Han var ostoppbar.
The Boston Globe bad Russell att skriva ett dagligt inlägg,
för att ge läsarna hans perspektiv på varje match.
Som alltid, var han frispråkig och uppriktig.
Wests poäng var en viktig faktor i matchen,
men det var en tvåpoängsmatch och det var en förlust.
Det spelar ingen roll om han tog 100 poäng
och vi vann med en eller två poäng.
Vinsten är det viktiga.
West tog 41 poäng i andra matchen
vilket återigen ledde Los Angeles till seger.
Lakers hade nu en viktig två match-ledning
mot Russells Celtics.
Celtics hade problem.
Inget lag hade förlorat två matcher för att sen vinna.
Vi tillät i genomsnitt 119 poäng per match.
Vi kan inte ge upp så många poäng varje match.
Det spelar ingen roll vem som tar poängen.
Serien flyttade till Boston för nästkommande två matcherna
och Celtics var tvungna att vinna båda
för att ha en chans att ta en elfte titel.
De vann tredje matchen.
Men i match fyra låg Lakers före med en poäng
när Celtics tog över med sju sekunder kvar.
Sam Jones kommer flygande runt tre killar och obstruerar.
Kastar upp den.
Bingo!
En sekund kvar, men matchen är över.
Hafsigt, men jag tar den.
Sam räddade med ett viktigt mål.
Hemmalaget vann de fyra första matcherna,
och trenden fortsatte i femte matchen när Lakers vann i Los Angeles.
Vissa saker är bättre att tiga om. Så vad gäller torsdagskvällens match
med Lakers, har jag ingen kommentar.
Bills förakt märktes på hemmaplan nästa kväll
när mannen som en gång hade tagit 100 poäng i en match
bara tog åtta.
Fördel på hemmaplan förutspådde serien,
och med Los Angeles som värd för finalmatchen,
var Lakers ännu favoriter.
Jag undrar hur du känner inför en sjunde match,
denna gång på nån annans hemmaplan.
Vi har gjort det förr.
CELTICS HOS LAKERS NBA-FINALEN, MATCH 7, 5 MAJ 1969
Boston strävar efter sitt elfte mästerskap på 13 år.
Det är en dynasti som Lakers vill få slut på.
Sjunde matchen på Lakers hemmaplan.
Lakers skulle äntligen vinna mästerskapet
som de aldrig hade lyckats vinna mot Boston Celtics.
Jerry West sammanfattade det. Han sa: "Vi kan slå klubben."
Och: "Jag får aldrig en chans till."
Vi trodde att vi skulle få problem.
För att vara ärlig, så var vi inte lika självsäkra som tidigare år.
Det här är den stora kvällen. Lakers kan ta allt.
De kan bli världsmästare.
Jack Kent Cooke satte ballonger på läktarna i The Forum.
De skulle släppas när Lakers vann.
Hur kunde nån komma på nåt så dumt att sätta ballongerna där?
Jack Kent Cooke la ut ett blad i alla säten.
När Lakers vann mästerskapet, skulle USC-bandet spela,
ballongerna i takbjälken skulle åka ner.
Jag berättade det här för Russell.
Sam visade mig det och jag sa: "Det är helt omöjligt
för Lakers att vinna matchen ikväll. Lakers kan inte slå oss."
Om nån bråkar med dig,
eller pratar om din mamma,
eller drar på sig Superman-manteln,
eller trampar på dina grödor, kastar sand i ansiktet,
så blir du arg och ilskan tar dig till en annan nivå.
Russell mot Chamberlain.
Bollen tippas av Russell till Sam Jones.
Han överlämnar till Havlicek som kör mot Baylor.
Havlicek är bra på sex meter. Havlicek med mål på tio sekunder.
Russells strategi i matchen…
SAM JONES RÖST
…var: "De får springa."
Sam, i mitten, skjuter. Bra.
Runt Siegfried, under, tar upp den. Russell blockerar den! Bra spel.
Celtics är väldigt fräscha. Lakers står och hänger mer.
De verkar mer trötta än Celtics.
Celtics tog sig till 17-poängsledning i fjärde perioden.
Lakers ligger under med 17 poäng.
Men Jerry West och Lakers vägrade ge upp.
Hans skott väckte liv i publiken
och förde Lakers till inom nio.
Och alla ögon skiftade till Wilt.
Havlicek skjuter, 4,5 meter, inte bra. Returen är uppe.
Chamberlain har den. Chamberlain skadade höger knä.
Chamberlain är skadad i andra änden.
Domarna kräver timeout. Skada.
Chamberlain kanske måste lämna matchen.
Wilt måste gå. Han fortsätter inte.
Van Breda Kolff var rasande.
"Den där jäveln!
Hur kan han lämna matchen?"
Av mina själviska skäl,
blev jag förolämpad när Wilt lämnade matchen.
Jag trodde inte att han var illa skadad. Jag ville ändå ha honom där.
Vi var så nära att avsluta med en bra match.
Att Wilt klev av var som att hitta en felstavning i slutet på en älskad bok.
Mel Counts byter av Wilt Chamberlain.
Mel Counts kom in och spelade jättebra.
En dribbling. 3,6 meter av Mel. Bra!
Wilt var ute och Lakers ökade takten
och utnyttjade de åldrande Celtics..
Man ser kraften förändras här när Lakers får en ny spelare.
De jämnade nästan ut poängen.
De ser världsmästerskapet. De vill så gärna vinna när det är så nära.
Lakers ligger efter med ett poäng.
Då säger Wilt till mig:
"Säg till mannen att jag vill ut på planen igen ."
Van Breda Kollf, i sin hysteri och galenskap,
säger: "Be honom dra åt helvete. Vi behöver inte honom."
Chamberlain fick inte spela mer.
De har klöst sig framåt, men de är inte ikapp än.
Lakers kommer tillbaka utan Wilt Chamberlain.
Vi låg efter med en poäng,
med lite över en minut kvar att spela.
Jag vaktade Havlicek. Han hade bollen och dribblade runt.
Jag sträckte mig bakom och slog bort bollen från honom,
rakt i Don Nelsons händer.
På straffkastlinjen.
Don Nelson tar bollen och skjuter.
Det var ett snabbt skott.
Den träffade kanten och åkte rakt upp.
Den studsade över stoppbrädan.
Den flög fyra meter upp.
Sen gick den i korgen.
Erickson…
Den slås bort, Nelson tar den!
Skottet är som en dolk i slow motion.
Don Nelson.
Det är ren tur.
Det är som om nån större makt inte ville att vi skulle vinna.
Och Boston Celtics har gjort det igen!
Ibland trodde jag att Jerry hade rätt
om att han var förbannad när de mötte Celtics.
Vissa kan komma över det. Det gjorde jag aldrig.
Inte ens idag.
Det är som ett hål i mitt hjärta.
Det var den största besvikelsen i mitt liv som idrottare
att inte vinna mot dem en gång. Skillnaden var alltid Bill Russell.
Många ballonger hänger i taket men de släpps inte ner.
Man säger att Celtics gudar var med dem i The Forum.
Det är Boston Garden-grejer.
Och man måste så klart säga
att Celtics är den största sportdynastin
i proffsidrottens historia.
Mina lagkamrater hade spelat så hårt och hade hållit emot så fantastiskt,
att jag var så stolt över dem och mig.
-Bill, det måste ha varit en fin seger. -Just det.
Jag vet att det är svårt att säga vad du tänker.
Det måste ha varit en fin vinst.
Det här är ett jättebra gäng.
Och de har spelat fantastiskt för mig.
Och det låter fånigt att börja prata så,
men jag sa till dem innan matchen: "Jag bryr mig inte om vad som sker.
Jag skulle inte byta bort er mot nån annan i världen."
Efter matchen försöker jag fånga Bill Russell när han är ensam.
Jag är 25 år gammal, har rött hår och fräknar,
och jag är Nordamerikas vitaste man.
Jag går dit.
Jag går fram till Bill och säger: "Du, Bill?"
Han ser på mig och jag säger:
"Finns det en chans att du går i pension nu?"
Så kommer det en paus.
Och Jim Brown, som sitter där, tittar upp på mig och säger:
"Gå i pension? Han vann precis världsmästerskapet.
Varför frågar du om han ska gå i pension?"
Jag vet inte om nån annan insåg att det var Bill Russells sista match.
Han hade intressen som var större än spelet,
och jag tror att hans nyfikenhet var på väg annanstans.
När Bill Russell sa att han skulle dra sig ur basket,
såg jag på honom och trodde inte på det han sa.
Men jag såg att han blev känslosam, och då trodde jag honom.
Han tillkännagav slutligen sin pension genom en artikel i Sports Illustrated,
som han fick 25 000 dollar för.
JAG ÄR FÄRDIG MED BASKET
Jag har ett år kvar på mitt kontrakt för Celtics.
Det är ett av de bästa inom idrott och jag var väldigt nöjd med det.
Jag hade fått betalt för att spela, men jag spelade av andra skäl.
Jag spelade för att jag ville vara bäst.
Jag var del av ett lag
och jag gav allt för att göra det laget till det bästa.
Men vad gäller spelet, har jag tappat tävlingslusten.
Om jag skulle spela nu, vet motståndarna att jag inte bryr mig.
Så kan man inte spela eller göra nåt annat heller.
Under hela den senaste säsongen
hade jag en kuslig känsla av att ha upplevt det här förr.
Varje spel, varje situation. När man blockerar, missar ett skott.
Jag hade sett och gjort allt förut. Allt hade blivit upprepningar.
Det är inte rätt attityd att ta med sig in i nästa säsong.
När jag hörde det, sa jag: "Jösses."
Det här är ett historiskt ögonblick för en kille som fortfarande kunde spela
på mästerskapsnivå, men som säger: "Jag slutar spela."
Karriären var över.
Han kommer inte tillbaka.
Den mest framstående lagsportsdynastin
var över efter den matchen.
Proffsbasketen försvann ur mitt liv 1969.
men den hade mycket sällskap.
Allt i livet verkade besvärligt för mig,
inklusive min fru sen 13 år, mina tre barn, mina vänner i Boston
och mina materiella ägodelar.
Inom några månader efter min pensionering
lämnade jag mitt liv i Boston och allt som hängde ihop med det.
Varje andetag jag tog kändes lite kyligt.
Jag klev ut i omvärlden efter 13 år i en tryckkammare.
Jag tänkte att jag var skyldig nåt, men visste inte vad.
I mitt huvud
visste jag att basket inte var tänkt att skydda mig,
men jag hade aldrig behövt leva utan den.
Bill Russell packade en resväska, satte sig i sin Lamborghini,
och åkte till Los Angeles.
Såvitt jag vet är det i LA allting händer.
Jag lovar att ingen ska ha så kul som jag.
En annan scen, underhållningsbranschen, lockade.
Välkomna en av världens bästa basketspelare:
Mr Bill Russell.
-Vem skrev inledningen? -Jag.
Vad menar du med: "En av världens bästa?"
Ursäkta mig, Bill. Den bästa basketspelaren nånsin.
Bill kom med i komedier och pratshower.
Bill, om du fortsätter så, hamnar du på psyket.
Jag ska visa hur man gör.
-Visst. -Okej? Så här.
-Mr Tillengast? -Ja, sir?
Det är mr Tillengast.
Han var värd för sin egen kortlivade pratshow.
Jag heter Bill Russell.
Kan den riktiga Bill Russell ställa sig upp?
Russell försökte sig även på skådespeleri, med begränsad framgång.
För att betala min skuld.
Och han dök upp i några tv-reklamfilmer.
Jag får inte missa!
På långt avstånd.
Han var NBA-analytiker för flera nätverk.
Du vet hur det känns, för du har varit här förut.
Jag har inte fått en poäng.
-Du tog hit killar för att få poäng. -Så du har för bra betalt.
Russell höll även seminarier
och delade sina erfarenheter och filosofier med unga.
För mig är verkligen utbildning grunden du använder för att tänka själv.
Att vara villig att ta ansvar och vara involverad i mänskligheten.
Jag är Rob Chamberlain. Jag undrade hur…
-Vad var namnet? -Rob Chamberlain.
-Chamberlain?! -Ja.
-Inte släkt. -Jag antog det.
Under en föreläsning kritiserade Bill Wilt Chamberlain
för att han lämnade finalen 1969 när han blev skadad.
Jag ska läsa vad Bill sa.
"Jag tror att han bangade ur i min sista serie i sista matchen.
Om man inte har brutet benet eller ryggen, är en skada ingen ursäkt."
Han hoppade av matchen när han skadade knäet.
Jag hade inte heller tagit in honom igen, även om jag anser att han är toppen.
Jag sa aldrig att Chamberlain inte hade talang,
men basket är en lagsport.
Jag går efter antalet mästerskap.
Jag spelar för att få fram det bästa i laget.
Menar du att du fick ut det bästa hos Baylor och West?
Han pratar mycket om vad han ska göra.
Det handlar om att vinna och förlora, och han har förlorat mycket.
Han tror att han är ett geni, men icke.
Kommentaren kom ut.
Vännerna pratade inte med varann på flera år.
Jag borde inte ha sagt det, för han hade inte gjort mig nåt.
Men jag är för envis för att be om ursäkt. Så är det.
Om nån säger att han är skadad, så är han skadad, enligt mig.
Du lämnar inte ett sånt ögonblick om det inte är nåt fel på dig.
Vad sägs om nu? Är det för sent?
Jag tänker inte ens på det längre. Det är nåt som passerat.
Jag borde inte ha gjort det. Han vet att jag inte borde ha gjort det.
-Hade det gjort nån skillnad? -Nej.
Jag är säker på att vi båda kan leva våra liv utan att det stör för mycket.
Hans tävlingsinriktade vänskap med Chamberlain
var en annan sak som Russell lämnade tillsammans med Celtics och Boston.
När hans nummer gick i pension år 1972, vägrade Russell ha en offentlig ceremoni.
Bara hans älskade lagkamrater var närvarande.
I Boston kan en del av sportskribenter…
…bli lite knepiga.
Och Bill ogillade nog en del av det som hände i Boston,
och förmodligen sa han det. Det är ett sätt att göra det.
Det var inte enda gången som Russell undvek individuell, offentlig ära.
År 1974 valdes han för en plats i Basketball Hall of Fame.
När det tillkännagavs, skrev jag ett uttalande
där jag bad om att inte få en plats.
Sportskribenterna hoppade på mig.
De flesta antog att jag anser Hall of Fame rasistiskt.
Det gör jag, men det är mer än så.
Rapporten säger att Russell, och ingen vet för han berättar inte,
motsatte sig det för att det inte fanns svarta spelare där.
Och varför det?
Vi har svarta spelare. Inte sen 1946.
Vi skulle föredra,
om han har en legitim fråga, ett klagomål, en reservation…
Vad det än är, Bill, vill vi veta.
Om vi har gjort fel nånstans, vill vi förändra det.
Å andra sidan är vi ganska övertygade. om att vi är så öppna som samhället kan vara,
och kanske mer därtill.
Bill Russell är en riktig man. Han stod upp för det han ansåg var rätt.
Han var ingen som tramsade runt.
Det handlade om att jag såg Hall of Fame
på samma sätt som jag såg på autografer och att pensionera mitt nummer.
I båda fallen var min avsikt att särskilja mig själv
från stjärnornas idéer om fans
och fans idéer om stjärnor.
År 1973 hade Bill Russell flyttat från Kalifornien till delstaten Washington
för att bli coach och manager för Seattle SuperSonics.
Han tog dem till slutspelet för första gången i historien.
Ett årtionde senare,
tog han sig an ett annat misslyckat lag, Sacramento Kings.
När han inte lyckades vända laget, lämnade Russell efter en halv säsong.
Hans familj oroar sig på 1990-talet
när seklet närmar sig slutet
och NBA utvecklar en uppskattning för sitt förflutna,
att folk ska glömma Bill Russell.
Det är då Russell når tillbaka till publiken, i slutet av 1990-talet.
Trettio år efter hans sista match
har Bill Russell och Boston äntligen gjort upp.
Och den motvilliga kändisen som fick sitt nummer pensionerat 1972
utan pompa och ståt, låter fansen vara med den här gången.
Det var en kväll att hedra Bill Russell i Boston Garden
och dignitärer i basketvärlden var där.
Jag är här ikväll och representerar alla män i min ålder
som växte upp med respekt för Bill Russell, idrottsmannen.
Alla män som även lärde sig av honom hur man är man.
Om du inte vet nåt om honom,
om du inte klarar den brutala sanningen,
prata inte med Bill Russell.
När jag växte upp på 50- och 60-talet, och läste hans första bok Go Up For Glory,
för mamma var bibliotekarie och tog hem den till mig den dagen,
då blev Bill Russell min hjälte för livet.
Jag vet att vi spelade en liten roll
i den bästa professionella sportdynastin som nånsin funnits,
och det var din förtjänst, Russ.
Det är de stunderna som blev nyckeln
till att förstå hans inverkan på den generationen
Å Celtics vägnar,
vore vi väldigt otrevliga om vi inte gav Bill Russell
en del av golvet.
På den här parketten,
skapade du Boston Celtics mästartradition.
Och det gjorde han!
Bill, nöjet är mitt.
Jag skämdes för att vara ärlig.
Det var upplysande att höra mina vänner säga det här.
En sak som är viktig för alla att veta
är att du inte är ensam i universum.
Man kommer hit ensam och lämnar ensam,
men tiden däremellan är man inte ensam.
Den magiska kvällen
väntade ännu en överraskning i Boston Garden.
Mina damer och herrar, Wilt Chamberlain!
NBA:s första ikoner var återförenade
och efter många år isär, insåg de att bandet alltid hade funnits där.
Min vän Wilt Norman Chamberlain var den bästa spelaren jag spelat mot.
Wilt och jag kunde prata och ingen av oss bad om mer än vänskap.
Tack för det här.
Man blir ödmjuk. Det jag ville tacka er för
att jag fick komma in i era liv.
Och folket som kom till The Garden,
och fansen, ni var en del av mitt liv.
-Vi älskar dig, Bill! -Jag älskar er också.
Russells basketliv hade slutit sin cirkel,
men det skulle komma hjärtskärande förluster.
En dyster upptäckt idag på denna herrgård i Bel Air i Kalifornien.
Kroppen av 63-årige Wilt Chamberlain,
en av de största basketspelarna i historien.
Obducenten anger hjärtattack som dödsorsak.
Några av basketens bästa kom till Los Angeles
för att hedra en av spelets legender.
Tidigare Boston Celtic Bill Russell
mindes sin tuffaste motståndare.
Han skickade mig genom helvetet så många nätter.
Men det var ingen rivalitet, det var en tävling.
Ju äldre vi blev, desto mer gillade vi varann,
för vi visste att vi hade starka band.
Han och jag är eviga vänner.
Det som gjorde dem båda speciella
var det faktum att än idag,
här sitter vi,
och pratar fortfarande om dessa två män.
Vi måste föra den historien vidare.
Vi ska studera Bill Russells arv i många år framöver.
Årets mottagare av Frihetsmedaljen avslöjar de bästa av oss
och dem vi ser upp till.
Bill Russell möjliggjorde många andras framgångar.
Min dotter sa att jag skulle få den.
Det första jag gjorde var att sätta mig i bilen och åka till Kalifornien,
för att besöka min fars grav.
Och…
Jag berättade för honom.
Och…
Då kändes det bättre.
För jag sa till honom:
"Vet du…
Jag måste hålla med dig.
Jag klarade mig ganska bra."
Jag hoppas att barn i Boston en dag ska se en staty
byggd inte bara åt spelaren Bill Russell, utan människan Bill Russell.
Efter att jag fick Frihetsmedaljen och Obama säger:
"En dag kommer det stå en staty av Bill Russell i Boston,"
sa jag att jag aldrig skulle förlåta honom för det.
En staty låter som en gravsten.
Han sa: "Den är snarare för stan än för dig.
Du har gjort stor skillnad
i samhället och för rasförhållandena."
En av de mest känslomässiga sakerna efter att Colin Kaepernick gick ner på knä
i protest mot polisvåld och ojämlikhet mellan raser,
var att se Bill Russell gå ner på knä
och blicka utmanande in i kameran,
som om han sa: "Går du på honom, går du även på mig."
Bill kände en viss koppling till Colin, för Bill
såg basket som det han gjorde och inte som vem han var.
Hans arv är Malcolm Jenkins,
och Anquan Boldin,
och LeBron James…
JAG KAN INTE ANDAS
…och CP3,
och D-Wade,
och Renee Montgomery,
och kvinnorna i WNBA och så vidare,
som kliver fram i den här generationen och säger:
"Vi har också ett bidrag till den här kampen."
Vi har, särskilt som kollektiv,
verklig makt att stödja förändring.
Man säger det som krävs, man tar ställning,
man säger ifrån till sånt som inte är okej.
Bill Russells karriär var det.
För spelare i min generation handlar det om: "Vad händer nu?"
Men om du inte kan historien, har du ingen riktning.
Att förstå den kraft du har, att din röst och din åsikt spelar roll
och den hörs både på och utanför planen.
Jag älskar Bill Russell.
Han hade en själ. Vissa har ingen själ. Han hade en själ.
Han var en av de mest unika män jag nånsin träffat.
Det säger jag inte på grund av hans framgång,
som basketspelare. Han var en ledare.
Han var aktivist när det inte var populärt att vara aktivist,
på bekostnad av sin egen karriär ibland.
Saken med Bill, när han ansåg att nåt var rätt,
så stod han för det. Han stod på sig.
Det var så Bill var, alltid.
Människan kan bara räknas om han tror att han gör rätt.
I slutändan,
lever jag med hoppet att när jag dör
så skriver man åt mig;
"Bill Russell, han var en man."
Boston Celtics förlorade en legend idag.
Bill Russell dog vid 88 års ålder men hans arv lever för evigt.
TILL KÄRT MINNE AV BILL RUSSEL 1934-2022
En av min pappas favoritcitat är när han dör,
är han inte säker på himlen. Det kan vara en nedgradering.
För honom var det himmelriket att spela för Boston Celtics.
Det är otroligt att se Bill Russell varaktiga påverkan.
Han ville resa sig upp och säga
att svarta inte borde acceptera status quo.
Det gäller både inom och utom sporten.
Allt han gjorde för afroamerikaner. Vad han stod för som man.
Vad han var tvungen att uthärda för att spela basket
och hur mycket han ville förbättra livet för andra.
Vi utkämpar fortfarande samma strider.
Ledare och jättar i samhället, liksom Bill Russell
lägger grunden för att ge oss förtroendet att vi kan klara det här.
NBA tillkännagav att de pensionerar Bills nummer.
Ingen i NBA kommer nånsin kunna bära siffran 6.
Ingen man har vunnit som han och det är välförtjänt.
Bill Russell hade ett antal övertygelser, inte bara om spelet utan om livet,
och uppenbarligen om landet.
Han var patriot som amerikan.
Och nån som aldrig var rädd för att uttala sig,
oavsett konsekvenserna.
En ikon, en legend och en pionjär.
Och han förkroppsligar vad en riktig mästare handlar om.
Alla borde ge honom 5 % av sitt kontrakt. Allvarligt.
Jag är här tack vare honom.
Jag funderar på reflektionen.
Vad som var.
Vad som kunde ha varit.
Vad som kommer att bli.
Bill Russell,
du har gjort ditt jobb.
Resten är upp till oss.
Jag kan ärligt säga att jag aldrig har jobbat för att bli omtyckt.
Jag har bara jobbat för att bli respekterad.
Vad har mitt liv varit? Många saker.
Många platser, många erövringar, många misslyckanden,
och en tid av starka kärlekar och hat och problem.
Jag har kämpat på alla sätt jag vet hur.
Jag har kämpat för att jag trodde att det var rätt att slåss.
Ingen man bör vara rädd för konsekvenserna,
för alla måste göra det han tror är rätt.
Jag har kämpat för människors rättigheter, alla män, alla raser, alla religioner.
Jag kanske alltid går min egen väg.
Jag kanske aldrig hör takten.
Men jag ska försöka.
Undertexter: Marie Roos