NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Kun olin lapsi, tämä oli leikkikenttäni. Tyynimeri, maailman suurin ja syvin.
Se herättää hämmästystä, ihailua -
ja joskus pelkoakin.
Meret ovat yhtä kriittisiä selviytymisellemme kuin happikin.
Ympäri maailmaa näistä vesistä on suojeltu lähes 8 %.
Montereynlahden meriluonnonsuojelualue on yksi esimerkki.
Kattaen neljänneksen Kalifornian rannikosta -
pohjoisen San Franciscosta -
aina etelän Big Suriin -
tämä ainutlaatuinen suojelualue -
kattaa yli 1,5 miljoonaa hehtaaria Tyynestämerestä.
Se on suosittu vierailijoiden,
muuttavien eläinten -
ja turistien keskuudessa.
Montereyn rikkaat vedet houkuttelevat -
historian suurintakin eläintä.
Suurenmoista sinivalasta.
Luonnonihme aivan Kalifornian kynnyksellä.
Mutta voivatko suojelualueet ja miljoonat ihmiset elää yhdessä?
Voiko luonnonalueilla olla tulevaisuus,
jossa luonto kukoistaa yhä meidän rinnallamme?
MONTEREYNLAHDEN MERILUONNONSUOJELUALUE, USA
Jokainen vuodenaika Montereynlahdella luo oman dramaattisen tarinansa.
Talvi on vaikein vuodenaika.
Point Año Nuevossa on joulukuu.
Se sijaitsee suojelualueen pohjoisosassa.
Nämä syrjäiset dyynit ovat Kalifornian karismaattisimman vierailijan aluetta.
Pohjanmerinorsun.
Niiden nimi johtuu pitkästä kärsästä, jota urokset esittelevät naaraille.
Mutta talvella -
naarailla on muuta mielessään.
Jokainen emo synnyttää yleensä yhden poikasen.
Tämä on vain neljä viikkoa vanha,
mutta painaa 136 kiloa.
Se on emon maidon ansiota.
Sen 55 %:n rasvapitoisuus on eläinkunnan suurimpia.
Niin ravintorikkaan maidon tuottaminen vaatii työtä.
Kuukauden jälkeen emo on antanut kaikkensa.
Sen on palattava merelle ruokailemaan -
palaamatta koskaan poikasen luokse.
Poikanen on ensimmäistä kertaa yksin.
Koko riittää vieroitukseen, mutta sillä on yhä nälkä.
Jokainen poikanen kohtaa hylkäämisen vaikeudet.
Useimmat niistä paastoavat,
kunnes ovat tarpeeksi vanhoja metsästämään.
Silloin tällöin joku poikasista ei hyväksy kohtaloaan -
ja yrittää -
maitoryöstöä.
Se vaatii nokkeluutta ja huijaamista.
Sen on oltava huomaamaton.
Se ei olekaan helppoa.
Sen on vain tönäistävä tämä poikanen pois tieltä.
Kiinni jäi.
Ehkä harhautus toimisi.
Sen onneksi -
jättimäiset urokset taistelevat usein.
Melkein perillä.
Ristituleen ei saa jäädä.
Onnenpotku.
Yksi 40 poikasesta vuodessa kuolee aikuisen alle.
Rauhan palatessa,
ja joukon ryhtyessä nokosille -
poikanen huomaa -
helpon kohteen.
Ellei emo herää.
Rauhassa…
Menestys.
Emo ei huomaa huijausta ja ajaa oman poikasensa pois.
Tämä nuori rikollinen -
pääsee vielä ruokailemaan.
Se tietää etumatkaa kevään ensimmäiselle uinnille.
Vain yksi tuhannesta poikasesta keksii moisen huijauksen.
Onnistuneista tulee niin isoja, että niitä kutsutaan supervieroittujiksi.
Suurelle osalle talvi tietää sitä, että ruokaa on vähemmän.
Eikä suojelualueen lakeuksilla -
ruoan löytäminen ole helppoa.
Miekkavalaita.
Nämä älykkäät tappajavalaat ovat meren huippusaalistajia.
Ne elävät perheryhmissä.
Tämä parvi luottaa kokeneen matriarkkansa kokemukseen.
Tieteilijät nimesivät sen Stariksi.
Yksi Starin tyttäristä on raskaana.
Ne poikivat kerran viidessä vuodessa.
On siis entistä tärkeämpää löytää pian ruokaa.
Yksinäinen kalifornianmerileijona.
Se on kaivattu ateria Starille ja tyttärelleen.
Juhlistaminen vahvistaa perhesiteitä.
Mutta saalis ei riitä pitkäksi aikaa.
Starin on johdettava perheensä toiselle löytöretkelle.
Talvi ei aiheuta vain ruoanpuutetta.
Aallokon lähestyessä -
se iskeytyy alueen rannikkovesiin.
Siitä syntyy yksi suurimmista ja tunnetuimmista aalloista.
Maverick.
Loistava surffaamiseen.
Mutta aallon valtava voima tekee rannikosta uuvuttavan asuinpaikan.
Toki suojapaikkojakin on,
jos etsii oikeasta paikasta.
Montereyn satamat olivat täynnä kauppa-aluksia,
jotka riistivät merien eläimistön -
teollisella tehokkuudella.
Monet lajit sardiineista valaisiin olivat lähellä sukupuuttoa.
Vuonna 1992 Montereynlahti julistettiin suojelualueeksi.
Nyt satamat tarjoavat hengähdystauon.
Rentoutumispaikan.
Toipumispaikan.
Merisaukko.
Niiden määrä romahti 50:een, sillä niitä metsästettiin turkin vuoksi.
Nyt niitä on suojelualueella yli 2 000.
Vanha valaanmetsästyssatama Moss Landingissa -
saa uuden tulokkaan.
Poikanen on vain muutaman tunnin ikäinen.
Se on avuton -
ja riippuvainen emostaan.
Se on pidettävä lämpimänä ja kuivana.
Se on loputon urakka.
Onneksi olemme luoneet käteviä kuivattelupaikkoja.
Mikäli tilaa vain löytyy.
Ja kun sitä löytyy,
se on liian korkealla.
On aika syödä -
ja levätä auringon lämmössä.
Uutena emona se ei voi vain pysyä poikasen kanssa.
Sen on syötävä pitääkseen maitonsa laadukkaana.
Poikanen on siis jätettävä yksin.
Mutta sataman kävelytiet ovat suosittuja.
Niinpä emo etsii turvallista, kuivaa paikkaa poikaselle.
Täydellistä.
Poikanen on turvassa,
ja emo saa erityisen mahdollisuuden.
Hemmotteluhetken.
Se etsii äyriäisiä ja matoja.
Imettävät emot tarvitsevat ylimääräisiä kaloreita.
Vieroitukseen saakka -
emon on etsittävä ruokaa molempien edestä.
Ja uusin Montereynlahden asukki -
pääsi takaisin suosikkipaikkaansa.
Suojelualue ylläpitää elämää vesiensä ulkopuolellakin.
Etelän lämpimät virrat vapauttavat lämpönsä ilmaan -
lepyttäen talvea ja luoden täydelliset olosuhteet -
arvokkaalle vieraalle.
Santa Cruzin suojeltuihin rannikkometsiin saapuu -
monarkkiperhonen.
Se on lentänyt jopa 1 600 kilometriä -
Kanadasta saakka.
Eikä se ole yksin.
Kokonainen yhdyskunta viettää täällä muutaman kuukauden -
turvassa pohjoisen karulta talvelta.
Ennen niitä oli täällä miljoonia.
Nyt jäljellä on alle yksi prosentti.
Määrään on vaikuttanut ilmastonmuutos ja ympäristön tuhoutuminen.
Nämä puut ovat yksi harvoista suojapaikoista.
Monarkkien on odotettava kevättä.
Pitkän odotuksen jälkeen lämpimämpi aurinko nousee.
Ne levittävät siipensä imeäkseen lämpöä.
Räpyttely levittää lämmön lihaksiin.
Kun hetki on oikea,
ne lähtevät sisämaahan munimaan.
Peräkkäiset sukupolvet suuntaavat takaisin Kanadaan -
kantaen uutta toivoa lajin tulevaisuuden suhteen -
meren talvilämmön ansiosta.
Ilmaston ja meren terveys ovat läheisesti yhteydessä toisiinsa.
Muutos tuulissa osoittaa kevään saapuvan.
Luoteistuuli saa kylmän veden kumpuamaan syvältä.
Se tuo ravinteita mukanaan.
Viikkojen sisällä -
rannikolle alkaa syntyä kauniita kuvioita.
Levämetsiä.
Merilevä tukee eloisaa yhdyskuntaa,
josta Montereyn saukot saavat ruokaa.
Se auttaa myös taistelussa ilmastonmuutosta vastaan -
vangitsemalla jopa 20 kertaa enemmän hiilidioksidia kuin metsät.
Tämä nälkäinen saukko ei löydä ylhäältä etsimäänsä.
Levän juuressa on runsaasti tuoretta ruokaa.
Kaikki ei ole saukon makuun.
Merisaukot ovat nirsoja.
Poikasina ne mieltyvät emonsa lempiruoan.
Jotkut syövät merisiilejä.
Mutta tämä ei.
Se pitää simpukoista.
Ja kovasti.
Kun saukot alkavat sulatella ateriaansa,
ne kietoutuvat lehtiin -
ja ottavat nokkaunet ajelehtimatta merelle.
Merilevä tarjoaa monille turvapaikan.
Mutta syvemmissä vesissä piilopaikkoja ei ole.
Montereynlahti piilottaa merenalaisen hornan,
joka on yhtä uljas kuin Grand Canyon.
Reilun kolmen kilometrin syvyydessä se jakaa lahden kahtia.
Rannikkoa pitkin uiva eläin ylittää kanjonin.
Star perheineen tietää sen.
Star-mummilla on nyt poikanen huolehdittavanaan.
Se on ajoittanut piirityksen tärkeimmän saaliinsa pään menoksi.
Joka huhtikuu harmaavalaat poikasineen muuttavat pohjoiseen alueen läpi.
Ne pysyttelevät rannikon ja merilevämetsien suojissa.
Kun ne pääsevät lahden keskelle,
suojaa ei enää ole.
Aikuiset ovat miekkavalaita kahdeksankertaisesti suurempia -
eli liian suuria.
Poikanen on siis kohde.
Sillä ruokkii koko perheen useamman päivän.
Metsästäessään ne pysyvät hiljaa.
Suurimmat aikuiset johtavat.
Ensin poikaseen isketään -
niin kovaa, että ne nostavat 900-kiloisen poikasen -
lähes kokonaan vedestä.
Suojeleva emo käy taistoon.
Yksi pyrstön isku -
voi tappaa miekkavalaan.
Poikanen erotetaan emostaan.
Yksitellen miekkavalaat hyppäävät sen päälle -
yrittäen hukuttaa sen.
Nuorin miekkavalas oppii toiminnan tuoksinassa vanhemmilta.
Harmaavalasemo ei ole luovuttanut.
Se yrittää pitää poikasensa päätä pinnalla.
Mutta se ei pärjää kokonaiselle perheelle.
Armollisen nopea loppu.
Yhdestä valaasta riittää monelle.
Ja Star on opettanut perheelleen tärkeät selviytymistaidot.
Kevät muuttuu kesäksi, ja sää muuttuu dramaattisesti.
Meri viilentää nyt maata sen lämmittämisen sijaan.
Syvyyden kylmä vesi kohtaa lämpimän kesäilman -
synnyttäen merisumun.
Paikalliset kutsuvat tätä kesäkuun hämyksi.
Alueen pohjoisreunalla -
se kietoo San Franciscon Golden Gate Bridgen sisäänsä.
Muutaman kuukauden ajan se tuo kaivattua kosteutta -
yhdelle Amerikan kuivimmista osavaltioista.
Se tukee korkeita metsiä.
Ja suojelee vehreää maisemaa läpi kuumimpien kuukausien.
Mutta pikkuhiljaa -
aurinko kuivattaa sumun ja lämmittää meren pintaa.
Paikalle ilmestyy uusia otuksia.
Jotkut niistä ovat matkanneet tuhansia kilometrejä.
Majesteettiset sinivalaat.
Ne pariutuvat täällä parittelualueelleen matkatessaan.
Valtavat kolmemetriset möhkäkalat nauttivat auringonsäteistä.
Harmaadelfiinit leikkivät aallokossa.
Salaperäinen tulokas.
Valkohai.
Se on kuusivuotias.
Sen koko ei riitä kehonlämmön ylläpitoon.
Niinpä se suuntaa matalaan poukamaan,
jossa riittää jo vierailijoita.
Se on vain 1,8-metrinen -
ja kiinnostunut kalojen syömisestä.
Viime vuosina useat nuoret valkohait ovat tulleet tänne kesäksi.
Paikkaa kutsutaan haipuistoksi,
ja se on Tyynenmeren pohjoisin kolkka, johon tämä nuoriso kerääntyy.
Se antaa ihmisvierailijoille tilaisuuden ihailla näitä meren ikoneja.
Montereyn suurin spektaakkeli on silti vasta tulossa.
Kun auringonvalo kohtaa ravinnerikkaan veden,
meri muuttuu vihreäksi.
Miljardit mikroskooppiset levät, kasviplanktonit, lisääntyvät.
Ne ovat pieniä, mutta nämä solut ovat elintärkeitä.
Maailmanlaajuisesti ne luovat enemmän happea -
kuin kaikki sademetsät yhteensä.
Päivien sisällä ne luovat merenpintaan vihreyden,
joka näkyy avaruudesta saakka.
Tämä on ravintoketjun ensimmäinen askelma.
Kesän muuttuessa syksyksi ne käynnistävät -
yhden meren upeimmista tapahtumista.
Se alkaa itärannikon meduusoista.
Sen halkaisija on 45 senttiä -
ja pituus jopa 4,5 metriä.
Nämä erikoiset otukset ajelehtivat, kunnes löytävät planktonit.
Ne taistelevat virtaa vastaan sykkimällä ja käyvät aterioimaan.
Parvet ovat valtavia.
Kokoontuminen on alkanut.
Miljoonat anjovikset saapuvat -
nauttimaan planktonista.
Tiiviit kalaparvet voivat olla 1,6 kilometriä leveitä.
Mutta ne ovat itsekin ruokalistalla.
Kalifornianmerileijonia.
Anjoviksenmetsästäjät.
Niitä on satoja.
Mutta parven löytäminen ei ole helppoa.
Ryhävalaat liittyvät joukkoon.
Ne löytävät anjovikset pitkien matkojen päästä.
Tapaa ei tunneta.
Merileijonat tietävät, mitä valaat suunnittelevat.
Ne seuraavat valaita.
Kun kalat löytyvät,
merileijonat hyökkäävät.
Kalat kerätään kokoon.
Anjovisten hätääntyessä ne luovat tiiviimmän pallon.
Lähes 23 000 litran suupala.
Ryhmätyö kannattaa.
Tuhannen delfiinin parvi -
kiiruhtaa mukaan.
Kaikki nautiskelevat, kunnes parvi katoaa.
Nämä suurenmoiset kestit ovat maailman yksi -
suurista ihmeistä.
Sen saattaa nähdä Kalifornian rannikolta.
Montereynlahden eläimistö on toipunut merkittävästi.
Mutta se on suuren palapelin pieni pala.
Ympäri maailmaa meren terveys on romahtamassa.
Lämpötila nousee vahingoittaen ekosysteemiä.
Kalojen määrä romahtaa aiheuttaen vahinkoa ravintoketjussa.
Ja saastemäärä kasvaa -
myrkyttäen meremme.
Voittaaksemme uhat -
meidän on laajennettava ja yhdistettävä suojelualueet.
Suojellessamme tiettyjä alueita -
voimme vaikuttaa myös suojelualueen ulkopuolella -
rikastaen merta ja omaa elämäämme.
Merten kohtalo vaikuttaa meihin kaikkiin.
Ne ovat tukijärjestelmämme.
Meidän ja merten terveys ovat yhtä.
Montereynlahden meriluonnonsuojelualue antaa meille toivoa.
Vaikka ihmisten toimet ovat vahingoittaneet merta,
voimme parantaa sen oikeilla valinnoilla.
Tekstitys: Minea Laakkonen