Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag satt i trädgården hemma och fick ett telefonsamtal.
De sa att min dotter Lucie hade försvunnit.
Min första reaktion var: Hur vet du att hon är försvunnen?
Vi hade inte hört av henne på ett par dagar.
Hon svarar inte i telefon och vi har inte fått några mejl.
Hon jobbade i Japan.
Jag tänkte direkt att det måste finnas en rationell förklaring.
Det måste finnas en anledning till att hon inte hört av sig.
Japansk polis har vädjat om hjälp
i jakten på en 21-årig brittisk kvinna.
Lucie Blackman har inte setts till
sen hon lämnade baren där hon jobbade som värdinna.
Det kom tre eller fyra samtal till.
Jag visste att nåt hade gått fel.
Känslan av total panik
kommer över en.
Tokyo, världens största metropol.
En lockande plats för många, en mardröm för en.
Mer än en vecka har gått sen Lucie Blackman försvann.
Varje år beger sig hundratals unga tjejer
till Tokyos neonljus.
Tokyopolisen
har utrett kopplingar till en religiös sekt.
Den japanska myndigheten är nu på jakt efter en sexualförbrytare
som har lurat på Tokyos gator i årtionden.
När Lucie slutade skolan ville hon ge sig ut i världen,
som många andra unga, för att resa.
Det är en fantastisk upplevelse.
Men jag minns att Lucie sa: "Jag vill resa till Japan."
"Jag fascineras av kulturen där.
Det vore en intressant upplevelse."
Japan har en bild av att vara skinande rent.
Landet där alla är artiga.
Det finns ingen brottslighet.
Man tappar plånboken på tunnelbanan och den kommer tillbaka.
Tokyo på 2000-talet var en spännande plats.
Många utlänningar kom hit för att jobba.
Det fanns pengar att tjäna och man kunde ha kul.
Ja, som resten av Channel 4. Jag är i Japan.
Pokémon är landets populäraste exportvara just nu.
Konnichiwa och välkomna till Japanorama.
Bilden av det trygga, artiga Japan var så överväldigande.
Ingen misstänkte att det kunde finnas en mörkare sida.
En vän till mig som driver ett pensionat kontaktade mig…
…och sa att han var orolig för 21-åriga Lucie
som bodde i hans gästhus och att han inte fick tag på henne.
Det var första gången min vän upplevde nåt sånt här
och han var ganska upprörd.
Av hans spända blick att döma
kände jag att situationen var allvarlig.
DEN 3 JULI 2000 FÖRSVUNNEN I 3 DAGAR
Det viskades i japansk media.
BRITTISK FLYGVÄRDINNA KIDNAPPAD AV EN SEKT
Men i början, när ingen visste om det…
Det fanns nog en liten grupp utlänningar som visste
att nån hade försvunnit.
Jag var kriminalreporter i Japan.
Min chef kontaktade mig och sa: "Hej, gaijin,"
vilket är termen för utlänningar.
Han sa: "Vi behöver dig. Det här fallet involverar gaijin."
Mitt första intryck var att hon åkte till Thailand,
men glömde att berätta det för nån. Det var nog inget.
Jag åkte till Tokyopolisens högkvarter.
De informerade mig om allt.
TOKYOPOLISENS HÖGKVARTER
Jag hade hand om Lucie-fallet som kommissarie.
KOMMISSARIE AKIRA MITSUZANE
TOKYOPOLISEN
I början var det möjligt att hon bara hade rymt,
så vi behövde få veta av hennes familj
om hon hade nån anledning att göra det.
På den tiden
var det många utlänningar som stannade för länge eller jobbade illegalt,
och många av dem försvann ganska ofta.
BITRÄDANDE KOMMISSARIE MASAHIKO SOEJIMA TOKYOPOLISEN
Så när jag först hörde talas om det
visste jag inte om det var ett brottmål eller inte.
FÖRSVUNNEN I 11 DAGAR
Lucies far Timothy Blackman landade i Tokyo
då polisen befarade att hon hade blivit kidnappad.
Jag pratade med henne för tre veckor sen.
En normal dotter ringde sin pappa och sa:
"Hej, pappa. Jag har det bra i Japan."
Sa hon nåt om sitt liv i Japan?
Hon sa att hon trivdes och att det är en fin stad.
Nåt hade hänt och vi behövde få hem henne.
Om man oroar sig för att man inte har nån erfarenhet
av att prata med en kamera eller nåt,
gör man det bara, för man försöker hitta sitt barn.
När Tim kom och det var massor av reportrar och folk,
blev historien plötsligt så mycket större
och snart började alla prata om det.
Vad som hade hänt Lucie Blackman.
Den före detta flygvärdinnan på British Airways försvann den 1 juli.
Japanska polisen har vädjat till allmänheten om information
om en 21-årig brittisk kvinna som försvann i Tokyo för 11 dagar sen.
Men Tokyo är en enorm stad
med uppskattningsvis 27,5 miljoner invånare.
Det är som att leta efter en nål i en höstack.
Jag träffade Tim Blackman och Sophie, Lucies lillasyster.
Jag fick intrycket av att han var väldigt bekymrad,
men att Tim också var en väldigt översvallande showman
och att han använde sin karisma för att röra om i grytan,
så att nåt blev gjort.
Han ska se till
att alla sätter fart och letar efter Lucie.
Jake förstod sig på det japanska systemet
och var tvåspråkig. Det var en stor tillgång.
Jag tror att han hade kontakter inom polisen också.
All information är till hjälp.
Snälla, ring oss.
Redan innan han kom letade polisen efter information.
De sökte aktivt efter information.
Trettiotusen affischer på Lucie Blackman har satts upp i Tokyo.
Polisen följer upp samtal från allmänheten,
men de är osäkra på om iakttagelserna är trovärdiga.
Hej.
FÖRSVUNNEN
Lucie var vårt förstfödda barn.
Hon förändrade våra liv totalt.
Hon var väldigt speciell i familjen.
Hon var väldigt snabbtänkt.
Hon påverkade många i sin omgivning.
Jag tror att alla som kände henne när hon växte upp,
kretsade runt hennes ljus som om
hon var i centrum av allt.
Hon bestämde att ett bra sätt att resa
var att gå med i ett flygbolag.
Det var en stor grej.
Men hon var försvunnen, i fara.
Nu var uppgiften att hitta Lucie.
AZABUS POLISSTATION
Jag träffade Tim å polisens vägnar och förklarade situationen.
Jag hade inte mycket erfarenhet
av att prata med folk från andra länder,
så jag blev förvånad över frågorna han hade om vissa saker.
Han frågade om jag hade granskat övervakningskamerorna ordentligt.
Vid den tidpunkten
berättade jag för honom om det begränsade användandet av övervakningskameror
på grund av integritetsskäl i Japan.
Han sa: "Mitsuzane, du måste skämta."
"I London finns det kameror på varje gata,
och alla är gjorda i Japan."
Polisen reagerade som väntat, de var höjden av artighet.
Men nån kom fram till mig.
En engelsk kille som var gift med en japansk kvinna,
och han sa:
"Eftersom Lucie inte är japan blir det ingen polisutredning."
Det tog hårt på mig.
När varningsklockorna ringde tänkte jag:
"Jag måste komma på ett sätt
att få till en utredning."
BRITTISKA AMBASSADEN
Jag tänkte att vi måste få ut det i media.
Vi lämnade polisen i går eftermiddag
med intrycket av
att de följer alla spår i utredningen,
de vidgar vyerna
och undersöker alla möjligheter just nu.
Vi har ordnat en presskonferens för att höja Tokyos profil.
De fick flytta presskonferensen till den största hörsalen
för hela japansk media ville komma.
Jag tittade på alla och sa till Sophie:
"Det är så här vi ska hitta Lucie."
"De kommer att hitta Lucie åt oss."
När det gäller hur jag känner just nu…
Det förstår ni säkert. Det här är min syster som är försvunnen.
Jag vill bara att hon kommer hem.
Så på alla sätt nån kan hjälpa till,
vore jag tacksam om de trädde fram.
Den brittiska pressen är intresserad.
Japansk media undviker spekulationer,
medan brittisk media snabbt sprang iväg
med olika teorier
och letade upp levande personer för att prata om ämnet.
Oavsett om de visste nåt om Japan eller inte.
Bara det blev en bra rubrik.
HAR EN MYSTISK SEKT TAGIT VÅR DOTTER?
Vi hörde att Lucie levde
och jag fick höra att hon satts på ett fartyg till Hong Kong.
Att hon såldes för sexhandel.
Att hon hade tagits av en sekt.
KIDNAPPAD AV EN SEKT
SEXSLAV
Lucie är en väldigt skeptisk ung dam.
Tanken att hon plötsligt hade blivit intresserad
av en religiös sekt av nåt slag
kändes inte alls sann.
Vi tyckte att det var löjligt.
Han drog så mycket uppmärksamhet till fallet
att den japanska regeringen
och Tokyopolisen var tvungna att lägga ner mycket arbetskraft på det.
Vanligtvis med försvunna personer
har man kanske fyra eller fem poliser på fallet.
Men 100 personer? Det är inte normalt.
Polisen började rikta in sig på Roppongi, där Lucie jobbade.
Roppongi bestod av många barer,
många värdinneklubbar.
Ett ganska intressant nattliv.
Många utlänningar, mycket pengar.
Goldman Sachs,
Lehman Brothers och finansfolket.
Det var som en fest, pengarna flödade.
Roppongi började inse det.
Det fanns folk som spenderade
enorma summor pengar på en kväll.
Jag jobbade på Casablanca,
samma värdinneklubb som Lucie Blackman jobbade på.
Det var bara en liten, oansenlig värdinneklubb.
Att vara värdinna är svårt att förklara. Det finns ingen västerländsk motsvarighet.
Man går till en nattklubb som är full av äldre män
och man pratar med dem och serverar drinkar.
Men det finns inget sex. Det är inte så.
Det kändes inte särskilt sliskigt eller svårt.
Det var vad jag skulle göra gratis
i 20-årsåldern,
vilket var att gå ut och träffa folk.
Man kunde tjäna mycket pengar som värdinna.
Lönen var runt 50 amerikanska dollar i timmen.
Man fick bonusar om man drack mycket alkohol.
Man behövde bara jobba fem, sex timmar.
Det kunde vara ett enkelt, oskyldigt jobb om man ville det.
Jobbet som värdinna i Japan
lockar tjejer som vill ha en intressant upplevelse,
som vill leva livet.
Det fanns så många fantastiska självständiga tjejer
som ville resa.
Att träffa människor som var så modiga
och hade en större vision av livet
var faktiskt fantastiskt.
"Dohan" är nog den skummaste delen av värdinneskapet.
"Dohan" betyder att man äter middag innan man går till jobbet
sen tar man med sig kunden in på klubben
och där betalar de bonusen för middagen och bjuder på drinkar.
Och alla dessa saker läggs till räkningen.
Jag tror att gränserna suddades ut, för att gå utanför
värdinneklubben med en kund ensam,
på fritiden…
Det kommer finnas kunder som kommer anta mer av den situationen.
Jag kände mig definitivt pressad att få in fler kunder
eller att ha "dohan"-dejter,
men jag kände aldrig
personligen, att jag var i fara på klubbarna.
Jag tror att några av sakerna som var farliga
hände utanför klubbarna.
Jag jobbade som journalist i London för en damtidning
och tidningen var väldigt intresserad av värdinnekonceptet.
Så jag åkte till Japan
för att studera värdinnekulturen och försöka ta reda på mer om den.
Jag kände att pengar
var en stor faktor och ett maktspel mellan män och kvinnor.
Att männen hade alla pengar och kvinnorna inte hade det,
och därför var männen dominanta.
Man kunde se sexualpolitiken på klubbarna.
KOMMISSARIE SATORU YAMASHIRO TOKYOPOLISEN
Det första teamet som var inblandat i Lucie-fallet från början
var Teramae-teamet.
Vårt team hörde bara från dem att de hade identifierat en misstänkt.
Han var en japansk man som besökte värdinneklubben i Roppongi-området,
inklusive Casablanca.
Så vi beordrades att ta den misstänkte
i förvar och ta reda på
om han var oskyldig eller inte.
Vi var nervösa att den misstänkte
skulle få reda på vad vi gjorde
och döda henne om hon levde.
Vi närmade oss hans bil innan han åkte till jobbet.
Vi bad att han frivilligt skulle komma in på förhör.
Vi tog honom och följde med honom
till närmaste polisstation för utredning.
Killen hade ett alibi, som vi bekräftade.
Den misstänkte hade inte
tagit Lucie.
Vi tvingades
att börja om från början.
FÖRSVUNNEN I 15 DAGAR
Efter en vecka med Tim Blackman
är det tydligt att han är en hängiven far
som tror att hans dotter lever nånstans i staden.
Men han måste hitta henne så fort som möjligt.
Dave Russell är i Tokyo för Meridian Tonight.
Det blev tydligt att Tim hade en plan.
Om man slutar driva storyn
hittar media nåt annat att titta på.
Då tappar de fokus på Lucie.
Han var tvungen att få fokus på Lucie så fort som möjligt.
Han var ute på gatorna och satte upp affischer. Han ville få med dem på tv.
Då skulle alla känna igen henne.
Tim och den japanska polisen hade en kulturkrock.
Du får sätta upp skylten, men inte där.
Jag tar inte ner några.
Grip mig.
Lucie behövde hittas.
Alla föräldrar skulle försöka göra det bästa av situationen
för att lösa problemet.
Jag tänkte inte låta mig avskräckas.
Tim hade blivit helt utestängd.
Sättet han gjorde saker på som fick poliserna att se inkompetenta ut,
gjorde dem väldigt arga.
Jag tror att hans oro
och hans misstro mot den japanska polisen, som är dåliga på att kommunicera,
gjorde att han kände att ju mer han kunde pressa dem,
desto bättre skulle resultaten bli.
FÖRSVUNNEN I 19 DAGAR
Jag insåg att G7 skulle träffas
och jag visste att Tony Blair skulle dit
och jag visste att det fanns ett stort medieintresse i Storbritannien.
Så vi utnyttjade den situationen.
Premiärminister Blair stannade till i Tokyo
för att pådriva fallet
med den försvunna värdinnan Lucie Blackman.
I ett nära samarbete med japanska myndigheter
vädjar vi till folk i Japan
som känner till fallet att träda fram
och ge oss ledtrådar som vi kan följa upp
för det är ett tragiskt fall och självklart
vet familjen varken ut eller in.
Japans premiärminister hade sagt:
"Japanska polisen kommer att fånga den misstänkte."
Vi tänkte att det är lätt att säga, men inte lätt att göra.
Vi kände den pressen själva.
Jag kände att det fanns
en liten inkonsekvens i utredningspolitiken.
Så några av mina poliser började göra sina egna drag.
Jag kallar dem suppon-poliser.
Poliser som inte släpper en ledtråd.
Vi tänkte att det var bättre att börja från början,
istället för att slösa tid på villospår.
INSPEKTÖR JUNICHIRO KUKU TOKYOPOLISEN
Kuku är ihärdig.
När han väl har bitit tag släpper han aldrig taget, som en suppon.
Vi tillbringade nätterna med att gå igenom de dagliga rapporterna
som huvudenheten lämnade in från dag ett,
och kollade allt i dem.
Medan jag kollade rapporterna
för att förstå hur utredningen hade gått till,
upptäckte jag en rapport
från Roppongi-området där det fanns många klubbar.
En utländsk värdinna som jobbade på en klubb
blev inbjuden av en regelbunden manlig kund till en åktur till kusten.
Vid nåt tillfälle blev hon medvetslös
och sov i många timmar.
När hon vaknade hade hon väldigt ont i huvudet
och trodde hon hade blivit drogad.
De sa att klubbchefen som kom med informationen
var en opålitlig kille.
Ingen borde lita på vad han säger.
Efter att ha läst det tyckte vi att det var löjligt.
En sån person kunde ge en ledtråd.
Det verkade höra ihop med Lucie Blackman-fallet.
De började gå igenom gamla rapporter
och gräva i fallen för att se om de kunde koppla ihop dem.
Förutom att den lokala polisen
aldrig tog rapporterna på allvar.
Så även om det fanns ett klagomål
blev det aldrig nån utredning.
Vi hittade klubbägare som hävdade
att en tjej som jobbade för dem hade samma erfarenhet.
Dessa historier dök upp
här och där.
BITRÄDANDE KOMMISSARIE TOKIE MARUYAMA TOKYOPOLISEN
Vi bestämde oss för att prata med alla anställda
på alla klubbar.
I början ville inte damerna som jobbade på klubbarna
träda fram.
Var tredje månad kom polisen
och värdinnorna utan visum
fick gå ut bakvägen.
Det kändes som en väldigt sårbar situation för flickorna.
Om utländska värdinnor led,
var de i stor fara om de gick till polisen
för det var troligt att polisen skulle gripa dem
för att ha brutit mot deras visum.
Det finns inga fördelar med att gå till polisen om man blivit utsatt som värdinna.
Vi kunde inte prata med dem på jobbet,
så först stoppade vi dem på gatan
och ställde frågor där.
Till slut trädde flera kvinnor fram
för de ville hjälpa oss att hitta Lucie.
Till slut
upptäckte vi att alla dessa kvinnor hade liknande upplevelser.
Det var rapporter om värdinnor
som hade drogats och möjligtvis våldtagits av en förmögen japan.
Brottslingar brukar hålla sig till samma tillvägagångssätt.
Precis som tjuvar gör inbrott på sitt eget sätt,
är det en vana.
De vanorna förändras inte.
Han körde dem i lyxbilar
som Porsche, Mercedes Benz
och så vidare.
Han bjöd med dem till ett ställe med havsutsikt
eller att äta middag nånstans.
Och han använde droger.
Offren sa att de kände sig drogade.
De vaknade och kände obehag i hela kroppen.
Vissa kräktes.
Vissa kände en brännande känsla.
Jag tyckte synd om dem.
Med mängder av vittnesmål
från japanska och utländska värdinnor,
upptäckte de att det har funnits en sexualförbrytare
aktiv i Roppongi i åratal, och han har aldrig åkt fast.
Han har aldrig ställts inför rätta.
FÖRSVUNNEN I 52 DAGAR
Familjen har beslutat att erbjuda en belöning på
en och en halv miljon yen för ny information
som leder till att Lucie hittas.
Ur vår synvinkel
var det ännu ett tillfälle att ta upp fallet på skärmen igen.
Folk trodde att jag gjorde det för att jag älskar att bli intervjuad.
Jag ville bara att uppmärksamheten skulle fortsätta för att hitta Lucie
och det enda sättet att göra det var att mata djuret.
Det var många journalister runt Tim.
Vi bedömde
att han kunde avslöja nåt
som kunde hindra utredningen.
Efter sju till åtta veckor
börjar det här bli en väldigt stressig situation.
Faktum är att jag fortfarande inte har fått
information från polisen om deras framsteg
eftersom de fortfarande anser att fallet är extremt känsligt.
Jag sa alltid
att utredningen går stadigt framåt.
Jag kan inte berätta om det än.
Japanerna tyckte att jag var oförskämd.
Det var nog så det uppfattades,
för jag hade varken tid eller mental kapacitet
att hänge mig åt deras protokoll.
Jag var i ett ganska skakigt mentalt tillstånd.
Det var en helgdag
och det var ett stort fyrverkeri som pågick
och vi bara stod där och tittade på fyrverkerierna.
Alla firade och hade roligt.
Men det hade inte Tim.
Jag började som journalist och följde efter honom.
Jag tryckte upp en kamera i hans ansikte och han sa åt mig att gå.
Tim började sen lita på mig.
Vi var båda utomlands
och försökte hitta Lucie.
Det ringde klockan fyra på morgonen.
"Vill du ta en promenad? Jag kan inte sova."
Men han var trött.
Det tar ut sin rätt. Det tärde verkligen på honom.
Jag börjar känna mig sliten och trött.
Dagarna blev till veckor och det bara fortsatte.
En känsla av hopplöshet kom.
Man undrade vad man kunde göra.
Tack. Okej.
Jag är far till Lucie Blackman,
den unga brittiska flickan som har försvunnit i Japan.
Vi fick idén att starta ett specifikt telefonnummer,
så att de europeiska eller västerländska flickorna
kunde prata med oss direkt.
Chansen att de skulle ha information var ganska stor.
Tokyopolisen förstod inte riktigt.
A, varför eller B, vad vi förväntade oss att få ut av det.
De var väldigt emot idén att vi skulle få
information genom en tipstelefon, men de kunde inte hindra oss.
FÖRSVUNNEN I 62 DAGAR
Meddelandet från hennes mor och bror var enkelt.
"Grattis på födelsedagen Lucie."
Tusen ballonger släpptes upp mot himlen
för att fira den försvunna före detta flygvärdinnans 22-årsdag.
Det är bara så att Lucie vet att vi inte glömt hennes födelsedag,
för hon fyller 22 i dag
och hon har alltid älskat sin födelsedag.
Jag vill bara att hon ska veta
att var hon än är, så har vi inte glömt det.
Vi hade hittat flera rapporter
om en man som tog värdinnor på en åktur
och sen drogade dem för att förgripa sig på dem.
Ett av offren var Jessie från Australien.
Fallet ägde rum tre år tidigare.
BITRÄDANDE KOMMISSARIE YASUHIKO ASANO TOKYOPOLISEN
Hon hade skrivit ner
mannens namn och mobilnummer
i sin gamla anteckningsbok,
som hon lämnade i Australien.
Anteckningsboken kom från Australien.
Vi bad hennes far
att skicka anteckningsboken till Japan så att vi kunde se den med våra egna ögon.
Hon blev så arg att hon strök över numret.
Vi höll upp det mot ljuset för att identifiera siffrorna.
Han hette "Yuji Honda"
och hans mobilnummer som slutade på 3301 stod i anteckningsboken.
Så vi började kolla
vilka nummer som hade ringts från den här telefonen.
SAMTALSFAKTURA
Numret användes fortfarande.
Vi kollade samtalslistorna.
Vi hittade ett tiotal nummer det hade ringt.
Ett av numren…
tillhörde Lucie.
Det är en bra ledtråd. Det är ett stort steg framåt.
Det är första gången de visar
att personen de misstänker har kidnappat Lucie Blackman
har en koppling till henne. De har haft kontakt.
Den misstänkte skapade
flera falska identiteter så att de aldrig skulle kunna spåras till honom.
Vi bad mobiloperatören att göra en sökning
för att ta reda på var den som ringde var.
Klockan tre
hittade vi ett samtal som fångades upp av en antenn nära Tokyo Tower.
ANTENN 01
En minut eller fem minuter senare
fångades signalen upp nån helt annanstans.
Ytterligare fem minuter senare
fångade antennen i väst upp ett samtal.
Ytterligare fem minuter senare fångade en antenn i öst upp ett samtal.
Ingen bil
kan köra så fort från en plats till en annan.
Det var ett mysterium.
Sen tänkte jag att
om samtalen snappas upp av fyra antenner i fyra riktningar,
finns det en möjligt att den som ringer,
ringer i en korsning.
Vi pratar om år 2000.
Det är inte som på film
där man kan lokalisera exakt var samtalet kom ifrån.
Man kan koppla det till ett generellt område.
Samtalet spåras till ett exklusivt område som heter Akasaka.
Samtalet verkar ha kommit från Moto-Akasaka Towers.
Det är ett dyrt bostadshus
med övervakningskameror och sånt.
Man kan inte bara gå in. Det är svårt.
Vi visade våra polisbrickor för hyresvärden.
På sjätte våningen användes två rum
av ett företag som heter Plant Orihara.
Hyresvärden sa att ägaren är en ovanlig person.
Han gick förbi hyresvärden,
hälsade aldrig,
och tittade alltid ner och visade inte sitt ansikte.
Han kör många utländska lyxbilar.
Porsche, Mercedes-Benz, Aston Martin, Rolls-Royce.
Alla bilar som nämndes i vittnesmålen fanns där.
Jag visste inte om P-Orihara var ett utländskt namn eller ett företag.
Det fanns ingen information.
Namnet på den boende stod inte med.
De tror att det är den misstänkte,
men de har inte nog med bevis för en husrannsakan.
De går bara på antaganden, så utredningen stannar där.
De kan inte gå längre.
Bland värdinnorna vi pratade med
var några kvinnor villiga att vittna.
En av dem var Monica från England.
Jag tror att det var en man som kallade sig Koji.
Det var den 10 oktober 1997.
Hon träffade Koji i Roppongi,
och de körde till ett bostadshus
med havsutsikt.
Hon mindes en rad palmer,
och Zushi Marina
var det enda stället i området som hade det.
Hon kanske skulle minnas fler detaljer,
så vi åkte tillsammans till Zushi Marina.
Zushi Marina ligger en halvtimme från Tokyo.
Där finns bara lyxiga semesterlägenheter
och det ligger i ett väldigt dyrt område för de rika.
Monica sa att det var här.
"Jag fördes till det här stället."
Vi körde runt i området.
Hon trodde att det var hus fyra eller sju.
Men hon kunde inte bekräfta vilket det var.
Jag minns att vi gick till en restaurang i närheten
och visade ett foto på Lucie.
Hon sa att hon var säker på att det var kvinnan
som kom dit den 1 juli.
175 CM LÅNG, NORMALBYGGD, OVALT ANSIKTE
Jag frågade om hon var ensam…
och hon sa att hon var med en man.
Jag ville ha listan över boende i Zushi Marina.
Jag pratade med den biträdande hyresvärden.
Jag förklarade hur brådskande det var och han förstod.
INSPEKTÖR RYO HATASHITA
TOKYOPOLISEN
Jag fick utesluta dem en efter en.
Det är svårt och tidskrävande,
men om den här personen lever måste vi befria henne så fort som möjligt.
När jag gick igenom dem en efter en hittade jag inget,
men jag hade en känsla av att en av dem var misstänkt.
Så jag letade efter en man
som hade många lyxiga utländska bilar.
En person som kallades "Obara" dök upp.
När jag hörde det
mindes jag
att i Moto-Akasaka Towers
så fanns det ett företag som hette Plant Orihara.
O BARA
Kanji-karaktären Obara…
ORI HARA
…kan också läsas som Orihara.
Jag fick gåshud och kände rysningar.
Det här är ett stort ögonblick för utredningen
för det var första gången de fick ett samband.
A310 JOJI OBARA
Polisen har äntligen ett namn.
Vi fick veta att Joji Obara
hade gripits tidigare i Wakayama
för att ha klätt ut sig till kvinna
och filmat i hemlighet på en damtoalett.
Jag pratade med poliserna som jobbade med fallet då
och frågade hur han var.
De sa att han gjorde motstånd.
När han greps
vägrade han att ta ett förbrytarfoto.
Han vände bort ansiktet och samarbetade inte alls.
Jag bad att få det faxat.
Faxen på den tiden hade låg kvalitet och fotot blev ganska mörkt.
Så vi satte ihop ungefär 100 foton av misstänkta
och visade dem för offren.
Monica och Jessie
valde båda ut Obaras foto utan att tveka.
För första gången
hade vi ett riktigt namn till alla pseudonymer.
Nu har de ett ansikte på den misstänkte och inser
att om han håller Lucie Blackman gisslan
så har de ont om tid och de måste skynda sig.
FÖRSVUNNEN I 103 DAGAR
Vi kunde inte binda honom till Lucie,
men vi trodde vi hade nog för att gripa honom
baserat på andra offer.
Klockan sex på morgonen var vi redan på plats.
KOMMISSARIE TADASHI NAITO TOKYOPOLISEN
Utredare är alltid nervösa när de griper nån.
Jag var väldigt nervös.
Vi satte två personer vid nödutgången,
två vid sidan av fönstret,
och en vid dörren för att hålla utkik.
Jag tror att det var sju personer totalt.
Jag fick höra på radion att den misstänkte var vaken och satte på tv:n.
Så jag fortsatte övervaka situationen.
Han gick alltid ut för att köpa tidningen vid sjutiden,
så jag tyckte inte att vi behövde storma in.
Obara såg inte ut som en vresig person.
Jag trodde inte att han skulle vara våldsam.
Men jag var orolig för att han skulle hoppa ut genom fönstret.
Det var det enda jag tänkte på.
Precis innan klockan sju öppnades dörren.
När jag frågade: "Är du Obara?" tappade han hakan.
Han sa: "Ja, det är jag."
Jag tror att han visste att gripandet var stundande.
Joji Obara, vd för en fastighetsfirma
greps tidigt i morse.
Polisen säger att Obara ofta sågs i området
där 22-åriga Lucie från Kent jobbade.
Vi hörde att det fanns en misstänkt.
Inte långt därefter fick vi höra att nån hade gripits.
Det var stora nyheter.
Han kanske visste var Lucie var.
Joji Obara var en playboy som hade ärvt en stor summa pengar.
Han var en väldigt rik man, från sin far,
men var känd av alla grannar som ensamvarg.
Han ägde ett antal fastigheter,
och polisen började genomsöka alla fastigheter han ägde.
Backa.
Jag var ansvarig för brottsplatsen i Zushi Marina nr. 4.
Vi hittade mycket
droger och alkohol.
Det jag minns tydligt
var metallbeslaget i taket.
Jag minns att jag undrade
vad det var för metallbeslag.
Jag ledde husrannsakan vid Moto-Akasaka Towers.
Det mest minnesvärda föremålet var hans anteckningsbok.
Jag vet inte när han skrev det,
men i ett inlägg stod det att han skulle bli ond,
att han skulle hänge sig åt ondskan.
Han ändrade snabbt sitt tankesätt och blev helt igenom ond.
Han förvandlades till ett slags monster.
Efter att Joji Obara greps
gjorde polisen razzior mot flera av hans fastigheter i Tokyo
för han var nåt av en fastighetsmagnat,
inklusive lägenheten vid kusten vid Zushi Marina,
dit han lockade många av sina offer.
Vi konfiskerade många videoband.
Inte bara två eller tre.
Videobanden var märkta med namn, men inte med hela namn.
Det Obara gjorde spelades in på videoband.
Jag borde nog inte prata om det igen.
Polisen hittade
över 400 VHS-band med kvinnor,
till synes medvetslösa,
som ligger på sängar och han som antastar dem.
Det är som i skräckfilmer.
Vi fick veta att metallbeslagen i taket…
…användes för att lyfta offrets ben.
Han ser inte människor som människor,
utan bara som dockor.
Jag hade aldrig sett ett fall…
Jag hade aldrig sett nåt så avskyvärt.
Jag kunde inte drömma om att det fanns såna som han.
Det fanns så många.
Poliserna var tvungna att gå igenom dem ett efter ett.
Men bland banden fanns inte ett enda med Lucie Blackman.
Vårt mål var att hitta Lucie.
Jag kände pressen.
Men med så mycket bevis mot honom tänkte jag att vi hade en chans.
När jag pratade med honom
kände jag att han var en väldigt skev individ.
Han förnekade allt som rörde hans brott.
Till och med när jag visade honom bevis
sa han att allt var skådespeleri.
Alla fick betalt.
Han kom med såna ursäkter. Men det var allt han erkände.
Obara förnekar att han känner Lucie.
Han förnekar att han har träffat henne eller haft kontakt med henne.
Utredningens fokus
måste baseras på bevisen de har.
Obara hävdar att sexet på videobanden är i samförstånd.
Nu måste de identifiera några av offren som träder fram
och bekräftar att det inte var i samförstånd,
att de var offer,
så att de kan bygga ett brottsmål mot honom.
När jag såg videobevisen
tänkte jag att brottet var jämförbart med ett mordfall.
För en kvinna är sexualbrott lika illa som mord.
INSPEKTÖR MITSUKO YAMAGUCHI TOKYOPOLISEN
Jag minns att vi satte ett analysteam i ett stort rum.
Ett rum med plats för dussintals personer.
Vi hade ont om personal,
så vi fick skicka unga poliser från kravallpolisen för att hjälpa teamet.
Offren förändrades,
men de såg samma brott om och om igen.
Flera av de unga poliserna
fick mentala sammanbrott.
Jag gick till några av offrens hus
och intervjuade dem.
De vaknade och var inte medvetna om att nåt hade hänt dem,
det var vad de sa.
Men vi hade bevis för att nåt hade hänt.
Men att visa dem det var det svåraste.
De höll för ögonen.
En person sa: "Säg att det inte var jag."
Vissa sa: "Det tillhör det förflutna och jag vill inte ta det längre."
Ett offer hade näsblod.
Hon måste ha lidit.
Jag förklarade att vi måste gripa förövaren och straffa honom
och för att göra det
behövde vi deras hjälp.
Obara fick inte komma undan.
Det var så vi kände.
Det var det jag försökte förklara för offren.
Det var det enda sättet.
Så polisen måste bevisa att sexet inte var i samförstånd.
Om nån är drogad kan de inte samtycka till samlag,
vilket i Japan kallas "quasi-våldtäkt".
Och de är ganska övertygade
att han har använt kloroform på ett av sina offer.
Så de låter en kriminaltekniker titta på alla videobanden.
Han tog en handduk och en brun flaska
och hällde vätska från flaskan.
Han satte den på offrets ansikte.
KRIMINALTEKNIKER KEIZO HARAFUJI, FIL.DR.
Handdukar låg alltid över allas ansikten.
Bland de beslagtagna föremålen fanns sömnframkallande droger,
och stora mängder eter, kloroform
och andra illegala droger som har
en sömnframkallande effekt.
När jag tittade på olika bilder på offren
la jag märke till en kvinna.
Plötsligt
började hennes händer skaka.
Jag undrade varför hon rörde sig när hon var medvetslös.
Kloroformförgiftning kan leda till akut hepatit,
vilket kan leda till leverencefalopati.
Ett av symptomen kallas fladdrande darrningar.
När jag undersökte offrets situation
upptäckte jag att hon var en 21-årig kvinna som hette Carita,
och att hon hade dött.
Carita Ridgway, som var 21, lika gammal som Lucie,
försvann åtta år tidigare, 1992.
Jag träffade Caritas äldre syster Samantha.
Båda hade rest i Japan och Australien tidigare.
De var äventyrliga.
Sen åkte Sam själv för att undervisa i engelska i Tokyo.
Hennes syster Carita flög dit för att göra henne sällskap, men hon fick inget jobb.
Så hon bestämde sig för att jobba som värdinna.
En dag släpptes Carita av på ett sjukhus
av en man som sa att hon blivit matförgiftad.
Läkarna förstod inte vad som hände med henne.
Hennes kropp höll på att få organsvikt.
Efter en vecka på sjukhuset
fick de stänga av respiratorn.
Men polisen ville inte göra nåt.
De sa att hon hade dött av matförgiftning.
De misstänkte inte att det var ett brott.
Det gjordes ingen obduktion.
Men som tur var behöll de ett prov av Caritas lever.
Efter gripandet av Obara la polisen ihop två och två.
De undersökte leverprovet och hittade kloroform.
Sen kunde de gripa Joji Obara för bortförandet
och dråpet på Carita Ridgway.
Men frågan var vad han hade gjort med Lucie.
Han hade uppenbarligen förstört
alla band han hade med det han gjorde mot Lucie.
Det var svårt att sätta dit honom för bortförandet och attacken på henne.
FÖRSVUNNEN I 134 DAGAR
Tim Blackman och hans dotter Sophie är fortfarande osäkra på vad som hänt Lucie.
22-åringen försvann i Tokyo i juli när hon jobbade som barvärdinna.
Joji Obara, en affärsman som greps för en månad sen,
har avslöjat mer information,
men förnekar all inblandning i försvinnandet.
Han erkände att han träffade Lucie på klubben Casablanca.
Vi vet att det var ungefär en vecka innan hon försvann.
Han har ett långt förflutet
för att ha kidnappat blondiner från väst
och hör och häpna, en vecka senare försvinner Lucie.
Hoppet om att gripandet av Obara skulle föra Lucie tillbaka till oss
blev ganska kortlivat, för det började se ganska
otäckt ut efter det.
Man är så nedslagen att man inte kan skilja på…
…glädje eller lättnad eller depression eller ångest eller…
…djup upprördhet.
Det är bara en massa känslor.
Vi fokuserade fortfarande på Lucie.
Vi var tvungna att analysera alla bevis
för att kunna rädda henne.
Obara hade för vana att samla på sig saker.
Han hade många kvitton i sin lägenhet.
Bevisanalysteamet undersökte dem noga
och gjorde en tidslinje över Obaras handlingar.
Han har kvitton på allt.
Och de lyckades återskapa,
utifrån hans kvitton, var han hade varit under dagen.
Enligt vår analys träffade Obara Lucie den 1 juli runt kl. 15.00.
Obara träffade Lucie och åkte till Zushi.
På vägen till Zushi
stannade Obara och Lucie på en restaurang i marinan i Zushi.
Det bekräftades av biträdande kommissarie Asano.
DEN 1 JULI 2000
På kvällen, runt kl. 17.00,
åkte de till Obaras lägenhet i Zushi Marina.
Det var då det blev okänt var Lucie befann sig.
DEN 2 JULI 2000
Mellan kvällen den 2 juli och tidigt på morgonen den 3 juli
körde Obara tillbaka till Tokyo.
Den 4 juli
shoppade Obara mycket.
Den 5 juli besökte Obara Blue Sea Aburatsubo-lägenheten,
en av många fastigheter som han ägde.
Nästa dag
klagade en boende på oväsen från Obaras lägenhet.
Bland kvittona hittar de det här märkliga inköpet.
En motorsåg, cement och ett flyttbart tält.
De börjar inse
att de användes för att dölja brottet.
Vår analys ledde oss till slutsatsen…
…att Lucie dog på kvällen den 1 juli.
Inom några dagar
transporterades hennes kropp från Zushi Marina till Blue Sea Aburatsubo.
Och det fanns en stor risk att hon styckades där.
Efter att ha analyserat olika bevis
hade vi inget annat val än att tro det.
I fallet med Lucie
ville vi ha bra bevis,
men vi hade bara indicier på att han hade gjort det.
Vi behövde konkreta bevis för att bygga Lucies fall.
Men utan en kropp
kunde han inte åtalas för mord.
Åklagaren sa att det skulle bli svårt
att väcka åtal utan ett erkännande,
så vi visste att vi var tvungna att hitta kroppen.
KOMMISSARIE KATSUYOSHI ABE TOKYOPOLISEN
Vi började leta efter platser
där en kropp kunde vara begravd.
Vi hade ingen aning om var hon kunde vara.
Det kunde inte vara långt från lägenheten i Aburatsubo.
Ledningen föreslog
att vi skulle få en sista vecka på oss att leta.
När veckan var slut skulle de stänga ner oss.
Jag hade ont i magen.
Jag sa att det var vår sista chans.
Jag fruktade
vad som skulle hända om vi inte hittade henne.
Vi måste sätta dit honom ordentligt.
Det var så jag kände.
BITRÄDANDE INSPEKTÖR YUJI NOZOE TOKYOPOLISEN
Platserna vi sökte igenom…
Terrängen var farlig.
Vi gjorde det i flera dagar…
…tills vi var smutsiga och luktade illa.
DEN 9 FEBRUARI 2001 FÖRSVUNNEN I 223 DAGAR
Vi åkte till kusten kl. 08.15 på morgonen.
Det fanns några grottor.
Jag förlitade mig på magkänslan.
Området var fullt av saker som hade spolats i land.
Så jag rensade allt inne i grottan.
När jag rensade den
fanns där ett badkar.
Jag vände på det.
"Det är köttätande insekter," sa jag.
Jag rensade området och fortsatte gräva runt det.
Först såg det ut som en stor säck.
Och när jag öppnade den…
…var jag säker på att det var Lucie.
Jag stod på en stenig plats nära grottan
och min telefon ringde
och jag hörde Nozoes röst säga: "Den är här."
Jag förstod inte vad han sa.
Jag sa åt honom att vänta där, för jag var på väg dit nu.
En stor flock glador hade samlats ovanför platsen.
De skrek.
De kände lukten av död och började cirkulera på himlen.
Tidigt på morgonen när de hittade kroppen
tänkte jag att jag måste ringa Tim.
Jag uppdaterade honom, för Tokyopolisen gjorde inte det.
Jag minns bara
en lång paus när jag berättade för honom och…
Det telefonsamtalet stannar kvar i mitt huvud.
Jag minns exakt var jag var. Jag stod på en bakgata,
och det var en regnig dag
och det var Jake som sa: "De har hittat henne."
Jag var hoppfull hela tiden
ända fram till det ögonblicket när…
Och 20 minuter senare ringde den japanska tolken mig och sa
att de fått tandläkarjournalen. Det är definitivt Lucie.
Jag stod på gatan och skrek.
Det var första gången jag faktiskt
bestämde mig för att Lucie kunde vara död.
Jag älskar Lucie så mycket
för den underbara och vackra person hon var…
…både på insidan och utsidan.
Hon sa aldrig ett elakt ord om nån
och fick alltid folk att känna sig speciella.
Hon var älskad av så många.
Hur kan nån göra nåt så hemskt,
så omänskligt och så ondskefullt?
När Lucies mördare döms för brottet
kräver rättvisan att han tillbringar resten av sitt liv i fängelse,
och begrundar vidden av sina brott.
Nu kan vi åtala honom för mordet på Lucie.
För offrens skull bör han få maxstraffet.
Jag kan inte avgöra hur rättegången kommer att utvecklas.
Men om det var han som dödade Lucie
hoppas jag att han aldrig mer får se solen eller andas.
JOJI OBARA ÅTALAS FÖR KIDNAPPNING, VÅLDTÄKT MED DÖDLIG UTGÅNG
OCH FÖR ATT HA GJORT SIG AV MED LUCIES KROPP,
OCH VÅLDTÄKTEN SOM LEDDE TILL CARITA RIDGWAYS DÖD.
Vi satt i rättssalen och Obara var där borta.
Det kändes väldigt overkligt.
Jag hade inget kvar att bli känslosam över.
DET FINNS BARA BEVIS FÖR ATT ÅTALA OBARA
FÖR YTTERLIGARE 8 AV HANS 400 OFFER.
Om jag satte hela mitt liv på att han skulle fällas,
skulle det bara leda till ännu en katastrof.
OBARA DÖMS TILL LIVSTIDS FÄNGELSE FÖR MORDET PÅ CARITA RIDGWAY
OCH 8 ANDRA ÅTAL FÖR VÅLDTÄKT.
MEN HAN FÖRKLARAS ICKE SKYLDIG PÅ ALLA ÅTALSPUNKTER RÖRANDE LUCIE.
Domen i rätten i dag har visat…
…att Lucies liv inte var förgäves.
Lucie skipade rättvisa för Carita Ridgway
och de åtta andra offren
som modigt trädde fram och stöttade fallet.
Men tyvärr fick Lucie ingen rättvisa idag.
Jag blev så besviken.
Jag kunde inte fatta att han frikändes.
Utredarna var mer arga än förvånade.
Han hade gjort så hemska saker.
Ja?
Kan du bekräfta vad nästa steg är?
Vi har varit väldigt tydliga med att vi anser
att vår familj förtjänar rättvisa för Lucie
och att de borde överväga ett överklagande.
Polisen hade en massa olika
trådar, men de hade inte tillräckligt starka bevis
och det de senare gjorde när Blackmans överklagade
var att stärka fallet.
I APRIL 2007 ÖVERKLAGAS DOMEN.
Vi lade ner blod, svett och tårar.
Vi har gjort det vi måste.
DEN 16 DECEMBER 2008 BEFINNS OBARA SKYLDIG
TILL ATT HA STYCKAT OCH ÖVERGETT LUCIES KROPP.
HANS LIVSTIDSSTRAFF BLIR OÅTERKALLELIGT.
I dag har sanningen, hedern och rättvisan segrat,
inte bara för Lucie, utan för alla offer för våldsamma sexualbrott.
Han fick livstid. Rättvisa har skipats.
År 2010 fick jag chansen
att besöka Lucies grav och visa min aktning.
Så jag åkte till England.
Jane bjöd på eftermiddagste.
Det var första gången för mig.
Jag har hört att det är en form av gästfrihet.
Jag blev imponerad av hennes värme.
Lucies grav ligger på kyrkogården.
Hennes namn stod skrivet på monumentet.
"En stjärna lyser på vår himmel",
stod det på gravstenen.
Faktumet att Lucie kom för att arbeta utomlands
och sen blev ett offer för ett sånt brott
har lämnat vissa känslor i mitt hjärta.
Varje år sen dess går vi dit för att blidka hennes ande…
…och för att be att hon vilar i frid.
Vi har åkt dit de senaste 20 åren.
Det här är ovanligt.
På nåt konstigt sätt
har Lucie gett oss en upplevelse av livet.
Det har varit fasansfullt och ohyggligt.
Det är nåt som
Lucie har lämnat som ett arv
i mitt hjärta och i min själ.
Och de känslorna är
väldigt rena och obefläckade
av hat och ilska och allt det andra
för jag har hållit det borta från Lucies minne.
Undertexter: Sara Terho