BASERT PÅ ROMANEN AV BLAKE CROUCH
Baren er stengt. Beklager.
Hei.
Du vet hvem jeg er, ikke sant?
Tror ikke det.
Kom igjen, Matt.
Hvordan kjenner du meg?
Jeg er her kjempeofte.
Jeg har aldri servert deg.
Det er Jason.
OK.
Vi var her tidligere i kveld.
Du ga oss en flaske med Macallan Rare.
Mener du denne?
- Ja. - Jeg har ikke solgt én dråpe hele uken.
Du... Du åpnet bakrommet for kameraten min.
Jeg har aldri sett deg før.
Matt. For faen, mann. Du skremmer meg.
Det er ikke morsomt. Si at du vet hvem jeg er.
OK. Jeg skal si deg dette.
Søk hjelp, og pell deg ut av baren min.
Mike!
Skal du lage bråk?
Nei da.
- Mr. Dessen? - Ja?
Jeg er dr. Randolph. Hva trenger du hjelp med?
Jeg tror det er noe galt med hodet mitt.
- Hva er det? - Noe å sove på.
Du tuller.
Ja vel, Jason.
Hvor har vi den jævla kaffen?
Unnskyld at jeg vekket deg.
Vet du hvor du er?
På sykehus. John of God.
Riktig bra.
CT-undersøkelsen viser ingen skader på hjernen.
Ingen svulster.
Noen små bloduttredelser, men ikke noe alvorlig.
Vi gjorde også en toksikologitest.
Og vi fant noe jeg aldri har sett før.
Et psykoaktivt middel.
Du ba oss finne familien din.
Ja.
Vi finner ingen Daniela Dessen i Chicago,
og det er ingen Charlie Dessen ved St. Peter High School.
- Nei, nei. - Jeg vil snakke om
det du sa til dr. Randolph i går kveld.
Du sa...
"Det var ikke huset mitt. Møblene var byttet ut.
Kjøkkenet var helt gjort om."
Tror du virkelig på dette, Jason?
"Jason Ashley Dessen, født i Denison i Iowa.
Bachelorgrad fra University of Chicago.
Doktorgrad fra samme universitet." Foreløpig stemmer alt?
Ja.
"Professorater ved Harvard og Princeton.
Mottaker av Pavia-prisen i 2010."
Og ifølge denne artikkelen har ingen sett deg offentlig på over et år.
FAMILIEN LETER ETTER DEN PRISBELØNTE FYSIKEREN DR. JASON DESSEN
DANIELA DESSEN ADRESSE, TELEFONNUMMER, E-POSTADRESSER
Har du fått psykiatrisk hjelp på sykehus? Det fins tilbud...
KOMMENDE UTSTILLINGER ADRESSE: WRIGHTWOOD 459
...for de som har problemer med å skille hva er virkelig og hva som ikke er det.
Jeg vil gjerne begynne med en full undersøkelse.
Er det noe du er åpen for?
Så absolutt.
Takk, doktor.
Han kan være der ute et sted og avsløre alt.
Vi bør kontakte politiet.
Vi har mistet fire, og du vil skape mer oppmerksomhet rundt Velocity?
Hun har rett.
Hvis du var vitenskapsmann som Jason, hvor ville du gått?
Til et sykehus.
Dr. Hollis...
- Unnskyld meg. Hei. - Hei.
Jeg har første dag på jobb, og jeg lurte på om jeg kunne få låne en penn.
Selvsagt. Vær så god.
Du skal få den tilbake.
Hei, Jason.
Hei.
Termodynamikkens første lov.
Beklager. Bare fortsett.
Noen som vil prøve seg?
- Seriøst? Ingen? - Hva var spørsmålet?
Termodynamikkens lover.
Termodynamikkens første lov sier at energien forblir konstant.
Energi kan verken skapes eller forsvinne.
Og hva mener jeg med energi?
Energi kan beskrives som evnen til å gjøre arbeid
der arbeid...
Da kan jeg ta over.
Takk for at du steppet inn. Beklager at jeg er sen.
Syns du dette er litt kjedelig?
Eller kan du det fra før?
Helt i orden. Jeg syns også det er litt kjedelig.
Det er opp til dere.
Vet dere hva ekte kjedsommelighet er?
Livet om fem år, når du innser at du ikke har fulgt med.
Og du må jobbe for noen andre, antakelig en mellomleder,
som lar frustrasjonen og fortvilelsen gå utover deg,
mens du prøver å selge produkter og tjenester du ikke bryr deg om,
for et multinasjonalt selskap som gir blankt faen i...
...beklager ordbruken... om du fins.
Men jeg bryr meg.
For i dette forgjengelige øyeblikket... Hva heter du?
Riley.
Riley? Det stemmer, Riley. I dette forgjengelige øyeblikket,
Riley og alle andre som sitter med telefonen, legg dem vekk,
får dere sitte i et klasserom og tenke på mysteriet som er vår eksistens.
Og det er flott.
Nå...
Jeg venter ikke at dere skal forstå alt.
Jeg er ingen sadist.
Men jeg forventer at dere skal respektere sjansen dere har.
Følg med.
Det er alt.
Når jeg forklarer ting.
For eksempel at i 1850
var det en genial mann som het Rudolf Clausius...
Kan du ringe med en gang, hvis du hører noe?
Ja, vi er så bekymret for ham.
Takk skal du
Noe nytt?
Nei. Dawn snakket med noen på sykehuset.
Jason var der i går natt.
Men han var borte da hun kom.
Fikk hun vite noe om tilstanden hans?
Nei. Men nå vet vi at han ikke har reist fra byen.
- Har du funnet noe? - Ingenting.
- Hva med Ryan? - Jeg la igjen en beskjed.
OK. Fortsett å prøve. Ring så snart du hører noe.
Det skal jeg.
- Kan jeg få se invitasjonen? - Jeg kjenner kunstneren...
Det er kun for inviterte gjester.
- Daniela sa jeg kunne komme. - Hva heter du?
Dessen. Jason.
Dr. Dessen?
Ja.
Bare et øyeblikk.
I konvolutten ligger det tre kort. Velg et og gi det til kvinnen der inne.
Beklager at jeg ikke kjente deg igjen.
Hei. Velkommen. Har du valgt et kort?
Vet du hvor Daniela er?
Kunstneren.
Jeg vet bare at hun er der inne et sted. Beklager.
Du har inngang nummer to.
Ta vare på de andre kortene til slutten av utstillingen.
- Ja. - Hygg deg.
FOTTRINN SOM EKKO I MINNET
LANGS VEIEN VI IKKE VALGTE
MOT DØREN VI ALDRI ÅPNET. - T.S. ELIOT
Å, der er du.
- Jeg hørte at du hadde kommet. - Hvor er Charlie?
Hvem da?
Kjære deg, du har klart det.
De er her fra The Times.
OK. Bra. Unnskyld. Alesia, dette er Jason Dessen.
Jason, dette er Alesia Cheney, agenten min.
Inspirasjonen til utstillingen?
Ja.
Jeg er så stolt over å være venn med deg.
Hei. Dette ser helt fantastisk ut.
Takk. Se hvem som er her.
Ryan?
Ja. OK, jeg må gå.
Beklager, gutter.
Jeg må være vertinne, men jeg har invitert noen
- hjem til meg etterpå. Kommer dere? - Ja.
- Jason? - Ja, selvsagt.
Hvor i helvete har du vært?
Hørte at du klikket og ble buret inne.
Men jeg hørte også at du var blitt bonde i Costa Rica.
Og at du var død.
Jeg er i hvert fall ikke død.
Hvordan funket middelet jeg lagde til deg i fjor?
Hva for et middel?
Ja vel. Jeg vet...
Jeg forstår at du er kneblet av taushetsavtaler, J.
Og jeg vil ikke være en kødd, men jeg har hjulpet både deg og Velocity i kulissene.
- Og... - Velocity?
Du sa...
Du sa Velocity... Så du har kjennskap til dem.
Hva er det du driver med? Hva er dette for noe piss?
- Hva er det du holder på med? - Vi er ikke ferdige.
Hei. Beklager.
Hei, alle sammen. Kan jeg få litt oppmerksomhet?
Jeg vil bare si et par ting.
Iblant stiller vi oss de store spørsmålene:
"Hvem er jeg? Hvem kan jeg bli?
Hvem kunne jeg ha vært hvis Bulls hadde slått Pistons i finalen i 1990?"
Jeg bare spør.
Vi vet alle at livet blir merket av valgene vi tar.
Og selv om jeg aldri har vært fan av å angre på ting,
skal jeg innrømme at jeg er nysgjerrig på veien jeg aldri valgte.
I kveld tok dere et valg
som avgjorde hvilken versjon av utstillingen dere fikk se.
Dere har fremdeles kortene dere valgte bort.
Det er billetter dere kan bruke
når som helst den neste måneden og velge en annen vei.
Kanskje dere får svar på om gresset er grønnere.
Takk til mitt fantastiske team. Dere gjorde dette mulig. Takk.
Og takk til alle dere som kom i kveld. Det betyr så mye.
- Salud. - Salud.
Hvor skal utstillingen vises etterpå?
I New York og så i Boston. Og så er den i Los Angeles neste måned.
Så da reiser jeg vel over og ser den.
Kanskje jeg blir med.
Vi kan reise en helg.
Seriøst?
Hvorfor ikke?
Det vil jeg gjerne.
Han ringte meg i dag.
Ryan?
Ja. Han spurte om vi hadde snakket om jobbtilbudet.
Maten er her.
Kan jeg spise senere? Det er noen som skal til skate-parken.
Hvem da?
Brooke, Drew, Adam og Michelle.
OK.
Sikker på at du ikke vil spise?
- Ja, det går bra. - OK. Hjemme til kl. 22.
Ja. Takk.
Du, lillegutt. Kanskje du skal si det til Brooke i kveld?
- Si hva da? - At han liker henne.
Sterkt uenig.
Et forhold er en forhandling.
Og den som snakker først, taper på en måte.
For en kynisk syn på kjærligheten, elskling.
Ingen sa noe om kjærlighet.
Bare vis at du er interessert, men vær litt taktisk.
Avmålt, liksom?
Avmålt.
Ja. Passe avmålt.
Men kul.
Kos deg. Vær deg selv.
- Ja. - Kos deg.
- Ja. Takk. - Ja.
Hva var det der?
Hva da?
Vis meg avmålt. Hvordan er det?
Liksom...
Nei.
- Hei. - Hei.
Vil du
Så... Nå er det bare oss tre.
Ut med det.
Hvor har du vært?
Rent hypotetisk.
Hypotetisk?
Oi da.
En vitenskapens mann... En fysikkprofessor.
- OK. - Han er gift med
drømmekvinnen, og de har en sønn. Og de har et godt liv sammen.
Helt til en kveld da mannen går ut på bar.
Han skal treffe en gammel studiekamerat som har vunnet en prestisjefylt pris.
Men på veien hjem skjer det noe.
Han kommer aldri hjem.
Når han våkner til bevissthet igjen,
er alt forandret.
Hjernesvulst, hodeskade?
CT-bildene viser ingenting.
Kanskje det er en slags flertrinnet deepfake spøk.
I løpet av fem timer er hele huset helt gjort om.
Ikke bare nye bilder på veggene.
Det er nye møbler og hvitevarer,
lysbrytere er flyttet, annen farge på veggene.
Ingen spøk kan være så kompleks.
Og hva er vitsen?
Hvor mye LSD har fyren tatt? Det virker avgjørende.
OK. Da vet jeg ikke. Det høres ut som han er sprø.
Jeg er ikke sprø.
Agenten din sa at installasjonen din var inspirert av meg.
- Ja. - Hvordan da?
Vi hadde ikke sett hverandre på en stund, og plutselig dukket du opp her en kveld.
Sa at du hadde tenkt på meg. Husker du det ikke?
Du sa...
...at vår eksistens handler om valg.
Du sa at valgene våre skaper verdener.
Og at vi teoretisk sett
lever simultant i et uendelig antall verdener.
Og at i denne verdenen var ditt dårligste valg det du hadde tatt angående meg.
Jeg sa at vi hadde vårt øyeblikk for mange år siden,
og at jeg elsket deg. Jeg kommer alltid til å elske deg.
Men nå er vi venner.
Jeg er på et annet sted, og det er du også.
Vi hadde en lang prat.
Du fortalte om forskningen din og et prosjekt som skulle avsluttes.
Og du sa noe som gjorde inntrykk, så jeg husker det godt.
Du sa du antakelig aldri ville få se meg igjen.
Da du kom, var det første du sa: "Hvor er Charlie?"
Hvem er Charlie?
Sønnen vår.
Hva?
Det er alt jeg vet.
Du og jeg bor i et hus på Logan Square.
Vi har en 15 år gammel sønn som heter Charlie.
Det er ikke morsomt. Hvorfor sier du sånt?
Ryan?
Du er en berømt nevroforsker.
- Er jeg? - Du fikk Pavia-prisen.
Du foreleser verden over.
Dette er helt skrudd.
Overalt.
Vet du, J, det jeg syns, er at... Du kan suge en hel pose med pikk.
Og la meg kjøre dem i mikroen først, så de blir gode og varme.
Faen ta deg. Ærlig talt, mann.
Ryan. Ryan, hør på meg.
- Ryan! Jeg kødder ikke. - Hva?
- Jeg lover at jeg ikke er gal. - Jeg hører du sier det.
Jeg må ta meg av noen greier. Vil du at han skal gå?
- Det går fint. - Ja? OK, greit.
Du kommer vel og vasker opp i morgen?
- Utstillingen var flott. - Det går bra. Takk.
Beklager.
Hvorfor bruker du tannbørsten min?
- Hei. - Hei.
Dette var ikke nødvendig.
Jeg kunne bodd på hotell.
Nei, du sover her hos meg. Ferdig snakka.
Klærne dine er i vaskemaskinen. Jeg la frem de der til deg.
Takk.
Hvem er det sine?
Eksen min.
Jeg vet ikke hvorfor jeg har dem ennå, men...
- Fordi de er så stilige. - Fordi jeg...
Å ja. De er stilige.
Da du var på sykehuset, hva trodde de det feilte deg?
De vet ikke.
De sa jeg hadde ukjente stoffer i systemet, som jeg ikke hadde tatt.
De ville legge meg inn.
OK. Kanskje det hadde vært det lureste nå?
Jeg trenger ikke psykiatrisk hjelp. Jeg trenger bare svar.
Ja.
Jeg vet du tror det har klikket for meg.
Få deg litt søvn.
Hei.
Unnskyld, jeg mente ikke å skremme deg.
Skal du ut?
Ja. Treningsdag.
Så klart.
Kan du ta kyllingen ut av fryseren og legge den i vasken?
Den må tines.
- Ja. - OK. Takk. Vi ses.
Kos deg.
Takk.
Beste kompis. Hva skjer?
- Hei, Ryan. - Hei.
Daniela sa du hadde ringt. Ringer du kona mi nå?
Jeg tenkte bare at hun var kjempebegeistret.
- Hør her, Ryan. - Hva?
Bare la meg gjøre en ting helt klart.
Jeg liker livet mitt her i Chicago og vil ikke flytte.
Så det blir nei til jobben.
OK?
- Det blir... OK. - Så...
Faen, mann. Beklager at jeg gikk for langt.
Ja, det gjorde du.
Faen, mann. OK.
- OK. - OK, jeg skjønner, mann.
OK.
Hallo?
Hei.
Å, herregud. Jason. Går det bra med deg?
Jeg vet ikke.
Hvor er du?
Jeg er på vei inn på et psykiatrisk sykehus.
Jeg skulle ønske du ville la meg hjelpe deg.
Jeg tror jeg må gå til noen som ikke kjenner meg.
Hvilket sykehus?
Er dette egentlig så lurt?
Vel, det er jo egentlig mitt hus.
Nei.
Hjemme hos oss...
...har vi det bildet av fossen.
Men da er du og jeg og Charlie med i bildet.
Jeg har aldri vært der.
Vi var der for fem år siden.
Det var tidenes beste tur.
Jason, hun virket bekymret...
I telefonen. Vi bør la henne hjelpe.
Dette er rommet til sønnen min.
Eller det skulle vært det.
Sønnen vår...
...som liker anime.
Skateboard.
Han liker en jente. Han er... Du vet.
Han tegner flotte landskapstegninger, som du liker så godt.
Bare femten og ser allerede på kunstskoler.
Og du er så stolt av ham fordi han har arvet ditt blikk.
Hør her...
Da jeg fortalte at jeg var gravid, sa du at du trengte tid til å tenke på det.
Det husker jeg.
Og dagen etter kom du hjem til meg
og sa du var for opptatt med forskningen.
Du sa du kom til å tilbringe hele det neste året i et laboratorium,
og at jeg fortjente bedre.
Du sa at barnet vårt fortjente bedre.
- Nei. - Jeg ville ikke føde barn alene.
Og vi gikk fra hverandre.
Det var ikke sånn. Jeg tenkte på det,
og jeg sa til deg at ved livets slutt
ville jeg heller minnes deg enn et kaldt, sterilt laboratorium.
Nei. Du sa at du ikke var klar.
Det sa jeg aldri.
Kødder du med meg?
Eller går jeg rundt i et mørkt hus med en det har klikket for?
Nei, jeg snakker sant.
Vi må ut herfra.
Jeg er lei for det...
For det du sier at skjedde med oss.
Det er et helt liv siden.
Og for alt dette. Jeg mener...
Jeg vil ikke skremme deg.
Jeg forstår bare ikke at det som er sant for deg, ikke er sant for meg.
Jeg får det ikke til å stemme...
Jeg har minner fra et helt ekteskap med deg.
Jeg vet det høres helt sinnssykt ut.
Jeg ville aldri ha løyet for deg.
Jeg vet ikke helt hva det innebærer, men...
Jeg tror deg.
Men i helvete.
- Hva? - Han klarte det.
Den jævla... Han klarte det.
- Klarte hva? - Det jeg prøvde å få til.
En helt sjuk teori.
Sjuk.
Hva om den Jason som levde i denne verdenen, som fikk Pavia-prisen,
som eier huset vi var i dag, og som alle tror er meg...
Hva om han skapte en større versjon av kuben min
som kunne sette ikke bare en partikkel,
men et helt menneske i en tilstand av superposisjon?
En kube som ville... Det ville gjort det mulig å reise
på tvers av flere kvantefysiske virkeligheter.
Og hva om han brukte den til å reise til min verden?
Hva om...
...den som bortførte meg...
...var meg?
Hvordan kunne det vært deg?
Ikke akkurat meg. En versjon av meg.
Ja vel, se for deg
at han og jeg var samme person helt til øyeblikket da du ble gravid.
Da skiltes vi ad i hver våre univers.
Vi skiltes ad fordi jeg valgte å bli hos deg,
og han valgte å satse på jobben og til slutt skapte kuben.
Hva om jeg er i hans verden...
...og han er i min?
Men hvorfor ville du ha gjort noe sånt?
MANDAG, 7. OKTOBER CHARLIE 16 ÅR
Jeg er glad du fant meg.
Det er jeg også.
Hva er dette?
Bevis.
På hva?
På at jeg ikke er gal.
Til slutt kommer søkket etter gifteringen til å forsvinne,
og minnene blir det eneste jeg har igjen
av livet jeg hadde.
Så det minner meg på hva som er virkelig,
og hva jeg må komme meg hjem til.
- Hei. - Hei.
- Våken ennå? - Ja.
Vil du ligge her?
Fortell om oss.
Om oss?
OK.
Hvor skal jeg begynne?
Vi giftet oss i all hast.
Noe mange ble sure for.
Og så hadde vi en fest som var helt super.
Og så ble vi foreldre ikke lenge etterpå.
De første årene var vanskelige.
- Det ble ordentlig tøft. - Hvorfor?
Du vet hvordan det er. Eller kanskje ikke.
Men livet har en tendens til å...
...slite deg ned.
Og så endret prioriteringene seg.
Jeg var mindre på laboratoriet. Du var mindre i atelieret.
Til slutt mistet jeg pengestøtten,
og du sluttet etter hvert å male.
Sluttet jeg å male?
Ja.
Så nå er vi kjedelige?
Jeg oppfatter det ikke sånn. Det er...
OK. Hvordan oppfatter du det?
Vi skapte et liv sammen.
- Er jeg lykkelig? - Ja.
Vi har hatt noen tøffe runder, men ja.
Og så er du min beste venn.
Hvordan er sexlivet?
Herregud. Rødmer du?
Dette er så rart.
- Er det dårlig? - Nei.
Nei.
Unnskyld.
Nei.
Hallo?
Hvem er det?
De la på.
Vær så snill, ikke gjør det.
Jeg blir med. Hun er ikke med på dette.
Legg fra deg telefonen. Hva sa jeg?
Daniela, gjør som hun sier.
Nei. Daniela!
Daniela. Nei. Daniela.
Nei.
Daniela.
Tekst: Trine Haugen