Pomoc!
- Čas? - Dvě minuty, 43 sekund.
Kurva!
Pomoc!
Ježíši.
Je otevřená!
- Zbláznil jste se? - Už mi neunikne.
- Netušíte... - Nezájem! Tenhle svět už není pro mě.
- Myslíš, že za náma Leighton půjde? - Jo.
Tvůj svět je za některými z těch dveří?
Teoreticky.
A jak ho najdeme?
To netuším.
Počítám je a teď jsme prošli kolem 220.
Rozestupy mají asi 3,5 metru.
Už jsme ušli necelý kilometr.
Jo. Možná jsme v nějakém liminálním prostoru.
Jako že není skutečný?
Skutečný je. Naprosto.
Podle mě je to projev toho, jak se mysl snaží vizuálně vysvětlit něco,
co náš mozek ještě nedokáže úplně pochopit.
- Superpozici. - Přesně.
Ta chodba je asi křižovatkou všech možných skutečností.
Pojďme pryč.
Uvidíme, co se dozvíme.
Ať nás hned tak nenajdou.
Ukaž.
Hele.
Co to sakra...
Popel.
Proboha.
Co se tu stalo?
To nevím.
Ty vole.
Pojď.
Bože.
Není ti nic?
Co to sakra bylo? Proboha.
NA MOTIVY ROMÁNU OD BLAKEA CROUCHE
TEMNÁ HMOTA
To auto je celkem na houby, ne?
Jo, žádnej zázrak to není.
Možná s tím něco uděláme.
- Nezpomaluj, zrychli. - Určitě?
Jo, to stihneš.
Hezky.
- Co je? - Nic.
Vždycky říkáš, že před tou křižovatkou mám zpomalit.
Ta červená obsahuje i dost žluté.
Tak jak se cítíš jako šestnáctiletý?
Nevím. Stejně jako včera.
Asi to bude jiný, až když dostanu ten řidičák.
Jo. A oslavíš to.
Jak to večer uděláme?
Nejspíš jako obvykle.
Jednoduchou oslavu.
Hele, dobře mě poslouchej. Dneska máš svůj den.
Díky.
Je jich 50.
Teda teď už jen 48.
GPS funguje.
Takže na oběžné dráze jsou satelity.
Asi jsme přesně tam, kde v mém světě Velocity.
Takže souřadnice té schránky se nemění.
To dává smysl. Mění se jen okolní svět.
Jo. Ano.
No tak.
Co hledáš?
Něco, čím by se to dalo ovládat.
Je tu jenom klika.
Je to holá krabice.
Tohle?
Jak jako holá krabice?
- Jak to funguje? - Nevím, to mi řekni ty.
Tys to postavil.
Promiň, ale vyfasovalas toho, co učí fyziku na vysoké.
Injekce je připravená.
Nebude to tak hrozné jak poprvé. Tělo si rychle zvykne.
Dobrý?
Kam to vede?
Když prostě půjdeme dál, kde skončíme?
No, mnohovesmír je nekonečný.
Nejspíš to nemá konec.
Jasone!
Amando!
Jasone!
- Máte tam dnešní přednášku. - Díky, to není třeba.
Tak, vážení, vytáhněte si sešity.
Takže dneska si napíšeme neohlášený test.
Vytrhněte si ze sešitu volnou stránku, nahoru napište své jméno
a na okraj odshora dolů čísla od 1 do 10.
- Jo. - Sešity už nikdo nepoužívá. Mám počítač.
A co máš teď na obrazovce?
Co tam má?
YouTube.
- Máš za F. - To myslíte vážně?
Taky mám jenom počítač.
Na co koukáš ty?
Za F.
Každý, kdo má jenom počítač nebo jiné zařízení, dostane za F.
Víte co? Počkejte.
Zlomte vaz.
Počkejte! Kam... pane doktore?
Jasone.
Tvoje asistentka mi psala, žes na hodině rozbil láhev a vyběhl ven.
Nevyběhl. Normálně jsem odešel.
Co se to sakra děje?
Bylo to tam jak pomalá smrt, takže končím.
To nemůžeš.
Ale můžu.
Vlastně si můžu dělat, co chci.
Souřadnice jsou stejné?
Jo.
Tak jo.
Takže už víme, že spojení mezi dveřmi
a těmi světy se během jedné dávky té látky udrží.
Nebyla tam atmosféra.
To nemůže být pravda.
Amando. Hej.
Hej!
Amando! Hej!
Stůj!
Amando!
- Musí to někde končit. - Říkal jsem ti, že to konec nemá!
Proč se nám ukazujou ty ujetý světy?
Protože je to mnohovesmír
a všechno, co se stát může, se taky stane.
Někde tam v té chodbě je verze nás dvou,
která se při útěku do schránky nedostala.
Možností je nekonečno.
Nekonečno.
Dávka té látky za chvíli vyprchá.
Jo. Proto ty problémy musíme začít postupně řešit.
Brzo budeme potřebovat jídlo a vodu.
Tak pojďme otvírat dveře
a doufat, že to za jedněmi z nich bude vypadat jako doma.
Asi se to povedlo.
Znáš cestu ven?
Nevím, můžu to zkusit. Tudy.
- Jasone, stůj. - Leightone.
- Ona za nic nemůže. - Ne?
Já ji donutil, násilím.
- Donutil? - Jo.
Znám tě už dlouho a nikdy ses k ničemu nutit nenechala.
- Musíš přestat ubližovat lidem. - Amando.
Končím.
Leightone.
Musíme pryč.
Tak v tom případě...
Ne!
Pojď.
Amando.
Hej. To nic.
Jsi v bezpečí. Tos nebyla ty.
Ještě před třemi hodinami byla.
Amando, to byla jiná Amanda, jiný Jason.
Určitě se dali na útěk pár hodin po nás.
Musíme to zkoušet dál.
Nemá to logiku.
Musí mít.
Akorát ji nevidíme.
Neměl tvůj Jason nějakou teorii, jak to ovládat?
Ne. Jestli to věděl, tak mi to neřekl.
Seru na to.
Hej. Amando.
Amando!
Hej! Amando!
Kam jdeš?
Stůj!
Už v té chodbě nevydržím ani sekundu!
Tady umrzneme! Musíme se vrátit!
Nic nevidím.
Pojď. Musíme najít úkryt. Pojď!
Honem.
Vydrž.
Nesmíš usnout.
Musíme tě zahřát. Tak jo.
Tak jo.
Hned jsem zpátky.
Haló?
Je tu někdo?
Sakra.
Jasone!
Kurva!
Prosím.
Nevím, kam sakra...
Jsi to ty, Jayi?
Jak se vede?
Nepořádku si nevšímej. Mám opici ze včerejška.
- Čau. Podívejme se. - Čau.
Jo. Překvapilo mě, žes napsal.
Věříš, že se mi stýskalo po spolužákovi?
Ne.
Frťana?
- Proč ne? - Jo.
Zevšední ti to někdy?
Většinou to ani nevnímám.
Na zdraví, chlape.
- Na zdraví. - Jo.
Hele, to s tvým dědou mě mrzí.
Díky.
Co vaše rodinná firma?
Tak na to se zeptej táty.
Velocity je odjakživa jeho.
- Pořád jste na nože? - Jo. Nemluvil jsem s tím hajzlem pět let.
No, však si docela dobře vedeš i sám.
To spíš můj svěřenský fond.
- Jo. - Leightone.
Rád tě vidím.
Jo?
Já tebe taky, kamaráde.
A... co tady sakra chceš?
Sekl jsem s výukou.
Chci se vrátit k tomu, co jsem začal.
Nechce to každej?
A u tebe to znamená co?
Pro začátek trávit víc času s rodinou.
Jo. To je dobrý.
Dobrý. Nevídáš se s Ryanem Holderem?
- Sem tam. - Jo?
Má za sebou úspěšnej rok.
Jo, před třemi měsíci se tu ukázal.
Chtěl peníze na svůj novej podnik.
Takže k tobě budu upřímnej, jo?
To, na čem děláš, je určitě úžasný.
Jestli chceš pokecat, jsem pro.
Ale investovat do ničeho nebudu.
Zvlášť mezi kámoši. Nic ve zlým. Většinou se to zkomplikuje. Jo?
Proto jsi tady, ne?
Konečně začínáš něco svýho.
Řekni mi, co máš dneska v plánu.
Nic. Do konce života už nic neplánuju.
Chci ti něco ukázat.
A sakra.
Neboj. Není to žádná promyšlená vražda.
Nebo je?
Vtipný.
Jak jsem řekl. Do ničeho investovat nebudu, takže...
No tohle. Co to je?
Speciální psychoaktivní látka.
Ukaž.
Psychoaktivní. Co to způsobuje?
Však víš, jak to zjistit.
Tak fajn, na zdraví.
Tak pojď. Nemáme moc času.
Pozor.
Co to sakra je?
To ta látka.
Poprvé je to nejhorší.
- Jo? - Jo.
Tak.
Už?
Jo, to k tomu patří.
- Jo. - Tak pojď.
Co to je, ty vole?
Moje schránka.
Tos tady postavil ty?
Je to trochu složitější.
A co to umí?
Jednodušší bude ti to prostě ukázat.
- Děláš si ze mě prdel, ne? - Ne.
Pojď dál.
- Na. - Děkuju.
Ta schránka zmizela.
Bouře ji pohřbila.
Cvičila jsem cestovatele, aby neztráceli nervy. Aby se ovládali.
Sama jsem nezvládla ani jedno.
Promiň.
Když jsem byla malá, každou zimu jsme lyžovali v Argentině.
Táta to miloval.
A tam měli... úplně šílené sněhové bouře.
Třeba jel v autě a začalo sněžit tak silně...
že člověk musel zastavit.
Sedět v tom vychladlém autě.
Jako by nastal konec světa.
Nevzpomněla sis na to náhodou včera v té chodbě?
Na co?
Jaké to je uvíznout v bouři.
Jo.
Cítila jsem se jako v pasti a bezmocná, jako při těch sněhových bouřích.
Kdy přesně?
Těsně před tím, než jsme těmi dveřmi prošli sem.
Proč?
Víme, že dveře v té chodbě
nás zdánlivě náhodně spojují s nekonečnem paralelních vesmírů.
Nesouvisejí spolu a nelze je ovládat.
Ale co když to spojení ovlivňujeme myslí?
Co když to náhodné vůbec není?
Co když si ty světy nějak vybíráme?
- Já si tohle teda nevybrala. - Vědomě ne.
Ale co když ty světy odrážejí náš emoční stav ve chvíli,
kdy ty dveře otvíráme?
Jasone...
Včera jsi mluvil o mnohovesmíru.
Že se stane všechno, co se stát může.
Že tam někde je verze nás dvou, která se do schránky nedostala.
- Pak jsi otevřel dveře do Velocity... - A přesně to jsme tam uviděli.
Celou dobu přemýšlím, jak tu schránku ovládat.
Skrze nás.
Možná. V tom případě si můžeme jít, kam chceme.
Mohli bychom jít domů.
Dobrá. Prázdná krychle?
Takže tys vymyslel sklad.
Jsi v životě šťastný?
Tak tohle je na mě už moc ujetý.
Stůj a poslouchej.
Ukážu ti něco,
k čemu nemají přístup ani miliardáři.
Jo? A co to je?
Cesty, které sis nezvolil.
Hej. Otevři ty dveře, nebo ti dám přes držku.
Jo.
Hej.
- Mám halucinace? - To ani ne.
Leightone, teď mě poslouchej.
- Kam vedou ty dveře? - Hej, Leightone. Hej!
- Počkej! - Klid.
- Stůj. - V klidu.
Poslouchej, když tady pomyslíš na něco nevhodnýho,
můžeme oba umřít.
Nechci tě děsit, ale je to hrozně důležitý, jasný?
- Dobře. - Teď jedny z těch dveří otevřu.
Do jisté míry ovlivním, co tam bude, ale můžou to ovlivnit i tvoje myšlenky.
- Co to meleš? - Poslouchej. Matu tě. Prostě...
Meditoval jsi někdy?
Jednou. Vůbec mi to nešlo.
- Nešlo mi přestat myslet. - Dobře. To nevadí.
Umění vypnout na delší dobu chce léta praxe.
Dobrá zpráva je, že teď stačí pět sekund.
Dobře. A jak to mám udělat?
Soustřeď se na dlouhý nádech
a pomalý výdech.
Teď zavři oči.
A dál dýchej.
Nádech. Dva, tři.
Výdech. Dva, tři. Soustřeď se na svůj dech.
Nádech.
Schránka by měla být tam.
Můžeš?
Děkuju.
Tak jo. Pojďme ji najít.
Zkusím to zpřesnit.
Do háje.
GPS nefunguje.
Možná zmrzla?
Bez ní ji nenajdeme.
Musíme. Tenhle svět nás zabije.
No tak.
Otoč se.
Tak co?
Ve všech těch světech je schránka na stejném místě, že ano?
Svět okolo se může libovolně měnit, ale souřadnice jsou pořád stejné.
Vidíš Sears Tower?
Tam je jih.
Teď se koukni na kompas.
Měl by ukazovat tam. Na sever.
Na magnetický sever, ale ukazuje tam.
Magnetické pole schránky vychyluje střelku.
Jsme blízko.
Tudy.
- Vidíš to? - Jo.
Jo!
To mě podrž!
Můžeš?
Kde je táta?
To nevím.
Volala jsem mu a psala.
- Počkáme? - Ne. To je dobrý. Už se stmívá. Pojď.
Děkuju, žes mě tam nenechal umrznout.
Takže jsme si kvit?
Ani náhodou.
Nesmíme zapomínat, že za to všechno můžeš ty.
Jo. Na to zapomínat nesmíme.
Teď mi došlo...
že můj syn má dneska narozeniny.
Kolik mu je?
Šestnáct.
Mrzí mě, že tam nejsi.
Povyprávěj mi to.
Jo.
Na prvním ultrazvuku...
byl slyšet tlukot dvou srdíček.
Čirou radost vystřídala...
...čirá hrůza.
A tu nakonec zase čirá radost.
Na roli rodičů jsme nebyli připravení.
To asi není nikdo.
Člověk do toho tak nějak spadne.
Jako do té nejhlubší vody.
Na příští kontrole nám doktorka řekla, že ozvy jednoho plodu jsou v pořádku.
Abnormální ozvy.
Tak to říkala.
Byl to bojovník.
Narodil se jako první.
Byl hrozně statečný.
Byl plný života.
Akorát nezvládal ty operace.
Tu třetí nepřežil.
To mě moc mrzí.
Už od začátku jste byli nerozluční.
Když na něj myslím...
je pořád s tebou.
Během posledních měsíců se od něj Charlie v nemocnici nehnul.
Pořád to nese těžce?
Jo, ale nemluví o tom.
Zasadili jsme strom
a do hlíny jsme vysypali trochu jeho popela.
A každý rok na jeho narozeniny
tam s ním při západu slunce sedáváme.
A já tam teď nejsem.
Byl živej.
Naživu. Dýchal.
Jo. Já vím.
Je těžký to vstřebat.
Nic krásnějšího jsem neviděl.
Jasone, fakt nic krásnějšího.
To...
Mohls to ukázat komukoliv. Dostat cokoliv, co bys chtěl. Proč já?
Nemůžu věřit jen tak někomu.
- Vím, že tobě můžu. - Vždyť mě ani neznáš, kámo!
Ve skutečnosti ne.
V tom světě, odkud jsem přišel,
ti rodiče umřeli.
Vychoval tě tvůj děda
a předal ti Velocity Labs, hned jak jsi odpromoval.
A potom, co jsem v tom světě dostal Cenu Pavia, jsi za mnou přišel
a zeptal se, jestli mám něco, do čeho bys mohl investovat.
A já něco měl. Pracovali jsme na tom asi deset let.
Postavili jsme původní verzi té schránky.
Přesně na tomhle místě.
Akorát že tam byl hangár.
Testovaly se tam proudové motory.
Jo.
Takže jsme byli kamarádi?
Jo.
Byls... teda on byl jedním z mých nejbližších přátel.
Tomu Leightonovi jsem věřil. Přesně jsem věděl, čeho je schopnej.
Proto důvěřuju i tobě.
Takže nejsi z tohoto světa?
A proč jsi tady?
Chci napravit něco, co jsem posral.
Takže se chci zeptat, jestli tenhle svět opustíš, kdybys mohl.
Kdyby šlo jinde začít nanovo.
Okamžitě.
A co bys za tu možnost dal?
Co bych za to dal?
Jo.
Všechno.
No...
Tak to je ta cena.
Ty jo.
Co je?
Ten výraz, cos měl ve tváři.
Teď.
To mžouravé zírání do blba.
Tos dělával pořád.
Je to divný.
Připomínám ti ho?
Jo.
Ve spoustě ohledech.
Byl šťastný?
No tak.
Mně to říct můžeš. Jsme v podstatě jeden a tentýž člověk.
Tak byl?
Ne.
Šťastný podle mě nebyl.
Pořád jenom pracoval.
Byl to takovej drsňák.
Nejmotivovanější člověk, co znám.
Víš, že mi tohle provedl on, viď?
Jak to myslíš?
Využil schránku a našel můj svět.
Unesl mě.
Poslal mě do svého světa.
To on.
Proč by to dělal?
To nevím. Tys s ním žila, tak mi to řekni sama.
Z lítosti.
Jestli chtěl můj život,
mohl mě prostě zabít.
Ne.
Proč by si dával tu práci a bral mě do svého světa?
Není to žádná zrůda. To by neudělal.
- Jestli to byl on... - Vím, že jo.
...nějak si to odůvodnil.
Ve svém světě jsi učitel, že jo?
Jo.
Jsi bohatý?
Ne.
Můj Jason si pravděpodobně řekl,
že ti tak dává životní šanci.
Šanci vydat se cestou, kterou jsi nezvolil.
Tobě i sobě.
Ale proč můj život?
Proč chtěl z těch miliard Jasonů zrovna mě?
Co je to jediné, cos ty měl, a on ne?
Danielu a Charlieho.
To ne.
- Nech mě. Budou skvělý. - Děláš to blbě. Ukaž.
- Jenom to okecáváš. - No jo. Tak nějak.
Myslíš, že má táta nějaký těžký období?
Co máš na mysli?
Nevím, ale poslední dobou je nějakej divnej.
Chápeš.
Čau, rodino.
- To je vůně. - Jo. Děláme špagety a masový koule.
Však víš, to měl Max nejradši.
Nebyl jsi s náma u jeho stromu.
Jo, já vím. Moc mě to mrzí.
Ale úplně mě pohltil jeden supertajný úkol.
Vlastně se to týkalo našeho oslavence.
Mohli bychom k tomu stromu zajít znovu.
Jestli chceš.
Jo. Jasně. Za chvilku.
Co to tam máš?
Děkuju.
Pro tebe.
A pro nás.
Protože dneska...
má naše rodina velký den.
Nechceš tu krabičku otevřít?
Cože?
Všechno nejlepší, kamaráde.
To máš ode mě a od mámy.
To myslíte vážně?
Stojí venku.
Ty kráso!
Jasone, neposral ses?
Dneska jsem dal výpověď.
Co?
Stál jsem tam, koukal na studenty
a hlavou mi pořád dokola jela jedna myšlenka.
- Že mám přece na víc. - Aniž by ses mě zeptal?
Já vím, promiň.
- Ale už to nešlo. - Dobře.
Ale svojí prací nás neuživím, natož abychom kupovali auto.
Měla bys taky skončit a vrátit se k malování.
Jo? A jak to jako udělám?
Než jsme měli Charlieho, na něčem jsem dělal.
- Vzpomínáš si na tu krychličku? - No?
Bylo to pro mě důležitý, ale skončil jsem, protože jsem se chtěl věnovat vám.
Sehnal jsem investora.
Jé!
Děkuju, tati.
Děkuju.
Můžeme se projet?
- Jo. Pojď. - Jo?
Jasně.
O peníze už se nestarej.
Chceš sedět vpředu?
Mami, jdeš?
Už jdu.
NA PAMÁTKU NAŠEHO PŘÍTELE A ZAHRADNÍKA ARTURA GAMINA.
Překlad titulků: Kristina Himmerová