Padėkit man!
- Kiek laiko? - Dvi minutės 43 sekundės.
Šūdas!
Padėkit man.
Jėzau.
Atsidarė!
- Iš proto išsikraustėt? - Neleisiu jam dar kartą pasprukti.
Neįsivaizduojate, ką reiškia...
Nesvarbu! Šiame pasaulyje manęs niekas nelaiko.
- Manai, Leitonas mus atsivys? - Taip.
Manai, tavo pasaulis yra už vienų iš šių durų?
Teoriškai.
Tai kaip jį rasime?
Neįsivaizduoju.
Aš skaičiavau, tai 220-osios durys, pro kurias praėjome.
Jas skiria maždaug pusketvirto metro.
Taigi, nuėjome jau beveik kilometrą.
Taip. Gal esame kažkokioje ribinėje erdvėje.
„Ribinė“ reiškia netikra?
Ne, ji tikra. Labai tikra.
Manau, tai proto apraiška, kai šis bando vizualiai paaiškinti tai,
kam suprasti mūsų smegenys per menkai išsivysčiusios.
- Superpoziciją. - Būtent.
Aš manau, koridorius – tai galimų tikrovių skerspjūvis.
Išeikime iš čia.
Pažiūrėkime, ką pavyks sužinoti.
Pasislėpkime, kad mūsų lengvai nerastų.
Kas yra?
Kas per šūdas?
Pelenai.
O Dieve.
Kas čia nutiko?
Nežinau.
Jėzau Marija.
Bėgam.
O Dieve.
Tu sveika?
Kas per šūdas? O šūdas.
PAGAL BLEIKO KRAUČO ROMANĄ
MAKSAS
Šita mašina truputį užknisa.
Taip. Tikrai ne pati geriausia.
Gal reiktų kažko imtis.
- Nelėtink. Ne, pagreitink. - Aš... Tu įsitikinęs?
Taip. Spėsi.
Puiku.
- Kas? - Nieko.
Tu visada man liepi sulėtinti prieš sankryžą.
Kai užsidega raudona, dar turi laiko.
Tai kaip jautiesi 16-os?
Nežinau. Taip pat, kaip vakar.
Turbūt galiausiai suprasiu, kai gausiu vairuotojo pažymėjimą.
Taip. Atšvęsi.
Ką veiksime šįvakar?
Turbūt tą patį, kaip visada.
Paminėsim ir tiek.
Noriu, kad manęs paklausytum.
Šiandien – vis dar tavo diena.
Ačiū.
Čia 50.
Dabar 48.
GPS veikia.
Turbūt palydovai dar nenukrito.
Manau, mes toje pat vietoje, kur „Greitis“ yra mano pasaulyje.
Gerai. Taigi, dėžės koordinatės nesikeičia...
logiška... tik išorinis pasaulis.
Taip.
Nagi.
Ko ieškai?
Kokio nors valdymo būdo.
Tėra durų rankena.
Čia tik dėžė.
Tai?
Kaip suprasti, čia tik dėžė?
- Kaip ji veikia? - Nežinau. Tu man paaiškink.
Tu sukūrei šitą dalyką.
Atsiprašau.
Prieš tave – tas, kuris koledže dėsto fiziką.
Injektorius paruoštas.
Nebus taip nemalonu, kaip pirmą kartą.
Kūnas greitai pripranta.
Gerai jautiesi?
Kur jis veda?
Jei tiesiog eisime, kur atsidursime?
Multivisata yra begalinė.
Turbūt pabaigos nėra.
Džeisonai!
Amanda!
Džeisonai!
Šios dienos paskaita prasidėjo.
Ačiū. Šito mums neprireiks.
Gerai, visi išsitraukit sąsiuvinius.
Šiandien parašysime testą.
Išsiplėškite lapą iš sąsiuvinio, viršuje užrašykite savo vardą,
o paraštėje vieną po kitu – skaičius nuo vieno iki dešimties.
Taip.
Niekas nebesinaudoja sąsiuviniais. Turiu tik nešiojamąjį kompiuterį.
Ką dabar matai ekrane?
Kas jo ekrane?
„YouTube“.
Neišlaikei.
Jūs rimtai?
Aš irgi atsinešiau tik nešiojamąjį kompiuterį.
Ką tu žiūri?
Neišlaikei.
Visi likusieji, turintys tik kompiuterius ar įtaisus, neišlaikėte.
Žinot, ką? Palaukit.
Sėkmės.
Palaukit! Kur jūs... dr. Desenai?
Džeisonai.
Tavo padėjėja man ką tik parašė, kad auditorijoje sudaužei butelį ir išlėkei.
Aš neišlėkiau. Aš išėjau.
Kas, po velnių, vyksta?
Dėstymas mane pamažėle žudo, todėl mečiau darbą.
Negali taip pasielgti.
Taip, galiu.
Tiesą sakant, galiu daryti, ką tik noriu.
Koordinatės tos pačios?
Taip.
Gerai.
Dabar žinome, kad sąsaja tarp durų ir tų pasaulių
trunka tol, kol veikia medikamentas.
Ten nebuvo atmosferos.
Tai negali būti tikra.
Amanda.
Amanda!
Stok!
Amanda!
Turi būti pabaiga.
Sakiau tau, pabaigos nėra!
Kodėl matome tuos sumautus pasaulius?
Nes čia multivisata,
čia nutinka viskas, kas gali nutikti.
Kažkur tame koridoriuje yra tavo ir mano versijos,
taip ir nepasiekusios dėžės, kai padėjai man pasprukti.
Galimybių skaičius – neribotas.
Neribotas.
Vaistas greitai nustos veikti.
Taip. Todėl turime pradėti spręsti po vieną problemą per kartą.
Netrukus mums prireiks maisto ir vandens.
Todėl varstykime duris
ir tikėkimės, kad vienos iš jų atsivers į namus.
Manau, mums pavyko.
Gali mus ištraukti?
Nežinau. Galiu pamėginti. Čionai.
- Džeisonai, stok. - Palauk, Leitonai.
Ji čia niekuo dėta.
Tikrai?
Aš ją priverčiau. Jėga.
- Jis tave privertė? - Taip.
Nes aš tave seniai pažįstu
ir nesu matęs, kad kas nors priverstų tave ką nors padaryti.
Neleisiu tau toliau skriausti žmonių, Leitonai.
Amanda.
Man jau gana, blemba.
Leitonai.
Turim eiti.
Tokiu atveju...
Ne!
Eime.
Amanda.
Viskas gerai.
Tu saugi. Tai ne tu.
Tai aš prieš kokias tris valandas.
Amanda, ten buvo kita Amanda, kitas Džeisonas.
Turbūt jie pabėgo praėjus tik kelioms valandoms po mūsų.
Turime bandyti toliau.
Nėra jokios logikos.
Turi būti.
Tik mes jos neįžvelgiame.
Tavo Džeisonas neturėjo teorijos, kaip tai suvaldyti?
Ne. Jei ir žinojo, man nepasakė.
Velniop visa tai.
Amanda.
Amanda!
Kur eini?
Stok!
Negaliu tame koridoriuje likti nė sekundės ilgiau!
Mes sušalsime!
Turime grįžti!
Nieko nematau.
Eime. Turime rasti pastogę. Eime!
Eime.
Laikykis.
Neužmik.
Turime tave sušildyti.
Gerai.
Tuoj grįšiu.
Ei?
Yra kas nors?
O šūdas.
DEGTUKAI
Džeisonai!
Šūdas!
Prašau.
Nežinau, kur, blemba...
Čia tu, Džėjau?
Kaip laikaisi, žmogau?
Nekreipk dėmesio į netvarką. Dar pagiriojuosi po vakarykščių linksmybių.
Neblogai atrodai.
Taip.
Nustebau, gavęs tavo žinutę.
Patikėtum, kad pasiilgau seno koledžo laikų bičiulio?
Ne.
Šlakelį?
- Kodėl ne? - Taip.
Prie šito priprantama?
Dažniausiai aš to nepastebiu.
Į sveikatą, karaliau.
- Į sveikatą. - Taip.
Labai užjaučiu dėl tavo senelio.
Ačiū.
Tai kaip šeimos verslas?
Apie tai teks klausti tėčio.
„Greitis“ buvo jo kūrinys.
Tai judu vis dar nesutariat?
Taip. Penkerius metus nesikalbėjau su tuo niekšu.
Vis tiek, tau gan neblogai sekasi ir pačiam.
Mano patikos fondas išties sėkmingas.
- Taip. - Leitonai...
gera tave matyti.
Tikrai?
Gera matyti ir tave, bičiuli.
Taigi, kokio šūdo tau čia reikia?
Mečiau dėstymą.
Norėjau grįžti prie to, nuo ko pradėjau.
O kas nenori?
Ką tai reiškia tau?
Visų pirma, daugiau laiko su šeima.
Taip. Tai gerai.
Tai gerai.
Gerai. Pastaruoju metu dažnai mateisi su Rajenu Holderiu?
- Kartais. - Tikrai?
Jam šie metai gan sėkmingi.
Taip, jis čia pasirodė prieš tris mėnesius.
Ieškojo pinigų savo naujai įmonei.
Kalbėsiu su tavim atvirai, gerai?
Esu tikras, kad tavo projektas yra nuostabus.
Jei nori pasitūsinti, pabendrauti, aš – tas, kurio tau reikia.
Bet šiuo metu aš į nieką daugiau neinvestuoju.
Ypač į draugų projektus. Neįsižeisk. Vienos bėdos.
Aišku?
Juk dėl to atėjai, ar ne?
Galiausiai nusprendei pradėti dirbti savarankiškai.
Sakyk, ką šiandien veiksi?
Nieko. Neturiu planų iki pat gyvenimo pabaigos.
Noriu tau kai ką parodyti.
O šūdas.
Nesijaudink.
Tai nėra įmantrus sąmokslas, kad tave užmuščiau...
o gal?
Juokinga.
Taip, aš tau jau sakiau. Kas tai bebūtų, neinvestuosiu, taigi...
Alio. Kas čia?
Labai ypatingas psichoaktyvus medikamentas.
Parodyk.
Psichoaktyvus.
Taip. Kaip jis veikia?
Tėra vienas būdas išsiaiškinti.
Gerai, salud.
Gerai. Eime. Laiko turim nedaug.
Ramiai.
Kas čia per velnias?
Medikamentas.
Pirmą kartą suveikia stipriai.
- Tikrai? - Taip.
Viskas?
Taip, taip turi būti.
- Taip. - Gerai. Eime.
Kas čia per šūdas?
Čia mano dėžė.
Pastatei ją čia?
Tai truputį sudėtingiau.
Ką ji daro?
Lengviau bus tiesiog parodyti.
Maustai mane, tiesa?
Ne.
Užeik.
Imk.
Ačiū.
Dėžė dingo.
Ją užpustė.
Mokiau dėžės pilotus nepanikuoti. Valdyti padėtį.
Nepadariau nieko, ko mokiau.
Atsiprašau.
Vaikystėje kiekvieną žiemą važiuodavome į Argentiną slidinėti.
Mano tėčiui labai patiko tos kelionės.
Ten kildavo beprotiškos pūgos.
Jis važiuodavo, ir vėjas taip imdavo pustyti sniegą,
kad tekdavo sustoti.
Sėdėti šaltoje mašinoje.
Tarsi pasaulis būtų pasibaigęs.
Ar gali būti, kad ta mintis tave aplankė vakar? Koridoriuje?
Kokia mintis?
Kad pasiklydai aklinoje pūgoje.
Taip.
Jaučiausi įkalinta, bejėgė, kaip per tas pūgas.
Kada tiksliai?
Prieš pat mums įeinant pro duris į šį pasaulį.
O ką?
Žinome, kad durys koridoriuje
veriasi į begalines paralelines visatas, kurios atrodo atsitiktinės.
Visai nesusijusios ir nevaldomos.
O jei mūsų protai nustato tas sąsajas?
O jei tos visatos visai neatsitiktinės?
Jos...
Mes kažkaip pasirenkame šiuos pasaulius?
Aš šito pasaulio tikrai nepasirinkau.
Ne. Sąmoningai – ne, bet...
o jei pasauliai atspindi mūsų emocinę būseną
tą akimirką, kai praveriame duris?
Džeisonai...
vakar kalbėjai apie multivisatą.
Kad viskas, kas gali nutikti, nutiks.
Kad kažkur yra tavo ir mano versijos, kurios taip ir nepasiekė dėžės.
- Tada atidarei duris į „Greitį“... - Tada durys...
Ir pamatome būtent tą scenarijų.
Visą laiką galvojau: „Kaip valdyti dėžę?“
Valdymo pultas – tai mes.
Gal. Jei taip ir yra, tada galime keliauti, kur panorėję.
Galėtume grįžti namo.
Gerai. Tuščia dėžė?
Tavo geniali idėja – sandėlis.
Tu laimingas savo gyvenime?
Taip, pripažįstu, kad man pernelyg keista...
Stok. Sustok ir paklausyk manęs.
Parodysiu tau tokį dalyką,
kurio neturi net pasaulio milijardieriai.
Tikrai? Kokį?
Kelią, kuriuo nežengei.
Atidaryk duris arba išspardysiu tau subinę.
Taip.
Aš apsinešiau?
Ne visai, ne.
Leitonai, turi manęs paklausyti.
- Kur veda tos durys? - Leitonai.
- Palauk. - Ramiai.
- Stok. - Ramiai.
Klausyk, jei pagalvosi ką nors netinkamo,
abu galim mirti.
Nenoriu tavęs gąsdinti, bet tai be galo svarbu, girdi?
Gerai.
Dabar atidarysiu vienas duris
ir galėsiu iš dalies valdyti tai, kas kitoje pusėje.
Bet tavo mintys taip pat gali paveikti tai, kas kitapus.
- Ką tu čia paistai? - Gerai, paklausyk.
Aš tave supainiojau, gerai. Tiesiog...
Tu medituoji?
Kartą bandžiau. Žiauriai nesisekė.
Negalėjau nustoti galvoti.
Gerai. Viskas gerai.
Gali prireikti daug metų praktikos išmokti išvalyti protą ilgesniam laikui.
Gera žinia – man reikia, kad išvalytum protą penkioms sekundėms.
Gerai. Kaip man tą padaryti?
Tiesiog sutelk mintis į tai, kaip giliai įkvepi
ir po to lėtai iškvepi.
Dabar užsimerk.
Kvėpuok toliau.
Įkvėpk. Du. Trys.
Iškvėpk. Du, trys. Tiesiog galvok apie kvėpavimą.
Įkvėpk.
Dėžė turėtų būti ten.
Pasiruošusi?
Ačiū.
Gerai. Suraskim ją.
Pabandysiu pagauti geresnį signalą.
Šūdas.
GPS neveikia.
Gal sušalo?
Be šito prietaiso dėžės nerasim.
Turim rasti. Šis pasaulis mus užmuš.
Nagi.
Apsisuk.
Parodyk.
Visuose šiuose pasauliuose dėžė yra toje pat geografinėje vietoje, tiesa?
Nesvarbu, kaip pasikeistų pasaulis, esantis aplink,
GPS koordinatės išlieka tos pačios.
Matai „Sears“ bokštus?
Ten pietūs.
Dabar pažiūrėk į kompasą.
Jis turėtų rodyti ten. Rodyti į šiaurę.
Į magnetinę šiaurę, bet jis rodo į tą pusę.
Dėžės magnetinis laukas stumia adatą.
Mes arti.
Čionai.
- Matai? - Taip.
Taip!
Po perkūnais!
Pasiruošęs?
Kur tėtis?
Nežinau.
Aš jam skambinau ir rašiau.
Gal palaukim?
Ne, viskas gerai. Jau temsta. Eime.
Ačiū, kad neleidai man ten mirtinai sušalti.
Taigi, mes atsiteisę?
Ne, blemba.
Nepamirškim, kad visa tai – vis tiek tavo kaltė.
Taip. Nepamirškim to.
Ką tik supratau...
kad šiandien mano sūnaus gimtadienis.
Kiek metų?
Šešiolika.
Apgailestauju, kad jį praleisi.
Papasakok man tą istoriją.
Gerai.
Per pirmąjį ultragarso tyrimą...
išgirdome dviejų širdučių plakimą.
Neapsakomą džiaugsmą...
pakeitė neapsakomas siaubas.
Ir galiausiai liko neapsakomas džiaugsmas.
Iš tikrųjų nebuvom pasirengę tapti tėvais.
O kas būna pasirengęs?
Taip tiesiog nutinka.
Tarsi šoktum į bedugnę.
Per kitą apsilankymą daktaras pasakė, kad viena širdis plakė normaliai.
Anomalijos.
Tai bent žodis.
Jis buvo kovotojas.
Jis gimė pirmas.
Toks drąsus.
Kupinas šviesos.
Tik jis neištvėrė operacijų.
Trečiosios neišgyveno.
Man labai gaila.
Nuo pat pradžių buvote neišskiriami.
Kai pagalvoju apie jį...
jis visada su tavimi.
Paskutiniaisiais mėnesiais ligoninėje Čarlis nuo jo nesitraukė.
Ar jam vis dar sunku?
Taip. Bet jis apie tai nekalba.
Žinai, pasodinome medį,
į žemę įbėrėme dalį jo pelenų.
Kasmet per jo gimtadienį
sėdim ten su juo, kol sutemsta.
Bet dabar aš ne ten.
Jis buvo gyvas.
Gyveno. Kvėpavo.
Taip. Žinau.
Sunku suprasti.
Tai buvo pats gražiausias mano regėtas dalykas.
Džeisonai, gražiausias mano regėtas dalykas.
Tai...
Galėjai tai parodyti bet kam.
Nueiti su bet kuo. Kodėl aš?
Nes negaliu pasitikėti bet kuo.
Žinau, kad galiu tavimi pasikliauti.
Tu manęs net nepažįsti, brolau!
Gerai nepažįsti!
Pasaulyje, iš kurio atkeliavau,
tavo tėvai mirė.
Tave užaugino senelis,
jis tau perdavė „Greičio laboratorijas“ vos tik baigei studijas.
Ir tame pasaulyje, kai laimėjau Pavijos premiją, tu mane susiradai
ir paklausei, ar turiu idėjų, į kurias galėtum investuoti.
Aš turėjau.
Tu ir aš, mes kartu dirbome apie dešimt metų.
Sukūrėme originalią šios dėžės versiją.
Būtent šioje vietoje.
Tik ten buvo angaras.
Jame testuodavo reaktyvinius variklius.
Taip.
Mudu buvom artimi?
Taip.
Tu... Jis buvo vienas iš artimiausių mano draugų.
Pasitikėjau tuo Leitonu.
Puikiai žinojau, ką jis gali.
Todėl pasitikiu tavimi.
Esi ne iš šio pasaulio?
Kodėl tu čia?
Atvykau čia tam, kad sutvarkyčiau tai, ką sumoviau.
Klausimas toks – ar paliktum šį pasaulį, jei galėtum?
Pradėtum iš naujo kitur?
Nė nemirktelėjęs.
Ką atiduotum už tokią progą?
Ką atiduočiau?
Taip.
Viską.
Na...
čia bilietas.
Kas?
Tas tavo žvilgsnis.
Štai toks.
Sušnairavai kažkur į tolį.
Nuolat taip darydavai.
Neįtikėtina.
Primenu tau jį?
Taip.
Daugybe atžvilgių.
Ar jis buvo laimingas?
Nagi.
Nagi. Gali man pasakyti. Mes daugiau mažiau tas pats asmuo.
Jis buvo laimingas?
Ne.
Nepasakyčiau, kad buvo laimingas.
Jis tik dirbo.
Buvo labai griežtas.
Labiausiai darbui atsidavęs žmogus, kurį pažinojau.
Žinai, kad tai jis su manim taip pasielgė, ar ne?
Kaip suprasti?
Pasinaudojęs dėže, jis surado mano pasaulį.
Pagrobė mane.
Perkėlė į savo pasaulį.
Tai jo darbas.
Kodėl jis taip padarė?
Nežinau. Tu su juo gyvenai. Tu man pasakyk.
Jis apgailestavo.
Jei jis norėjo mano gyvenimo...
Galėjo tiesiog mane užmušti.
Ne.
Kodėl jis taip varginosi vien tam, kad perkeltų mane į savo pasaulį?
Jis ne pabaisa. Jis taip nepasielgtų.
- Jei jis taip pasielgė su tavimi... - Žinau, kad pasielgė.
...jis tai sau pateisino.
Savo pasaulyje esi dėstytojas, ar ne?
Taip.
Esi pasiturintis?
Ne.
Manasis Džeisonas turbūt įtikino save,
kad suteikia tau viso gyvenimo progą.
Galimybę išmėginti kelią, kurio nepasirinkai.
Tau ir sau.
Bet kodėl mano gyvenimas?
Iš milijardų Džeisonų, kodėl aš?
Koks tas vienintelis dalykas, kurį turėjai tu, o jis neturėjo?
Daniela su Čarliu.
Ne.
- Neaiškink nesąmonių. - Ne taip darai.
- Išeis puikiai. - Parodyk.
- Apsimesk, kad moki, kol pavyks. - Gerai. Panašiai.
Manai, tėčiui kažkas neduoda ramybės?
Kaip suprasti?
Nežinau. Tiesiog pastaruoju metu jis lyg nesavas.
Supranti?
Sveika, šeima.
Kvepia nuostabiai.
Taip. Verdame spagečius su mėsos kukuliukais.
Makso mėgstamiausią patiekalą.
Neatėjai pasėdėti po medžiu.
Taip, žinau. Aš labai atsiprašau.
Bet buvau užsiėmęs itin slaptu reikalu.
Šiaip jau, tas reikalas susijęs su sukaktuvininku.
Gal galėtume grįžti prie medžio.
Jei nori?
Taip. Žinoma. Taip. Po minutėlės.
Kas ten?
Ačiū.
Tau.
Ir mums.
Nes šiandien
svarbi diena šiai šeimai.
Neatidarysi dėžutės?
Ką?
Su gimtadieniu, vaike.
Nuo mamos ir manęs.
Tu rimtai?
Mašina stovi lauke.
Eik tu sau!
Džeisonai, kas per šūdas?
Klausyk, šiandien mečiau darbą.
Ką?
Stovėjau prieš auditoriją, žiūrėjau į studentus,
o galvoje sukosi viena mintis, tiesiog...
kad galiu nuveikti daugiau.
Nepasikalbėjęs su manimi?
Taip. Žinau. Atsiprašau.
- Bet aš daugiau tiesiog nebegalėjau. - Gerai.
Bet aš neuždirbu tiek, kad mus išlaikyčiau, juolab kad įpirkčiau mašiną.
Manau, turėtum mesti darbą ir vėl užsiimti tapyba.
Tikrai? Ir kaip aš tą padarysiu?
Prieš Čarliui gimstant dirbau su vienu dalyku.
Pameni tą dėžutę?
Taip?
Ji buvo man labai svarbi,
bet mečiau tą projektą, nes visą dėmesį norėjau skirti judviem.
Radau investuotoją.
Ačiū, tėti.
Ačiū.
Galim pasivažinėti?
- Taip. Eime. - Tikrai?
Žinoma.
Tau nebereikia nerimauti dėl pinigų.
Nori sėdėti priekyje?
Mama, važiuosi?
Ateinu.
MŪSŲ DRAUGO, „GREENS“ VIRŠININKO, ARTŪRO GAMINO ATMINIMUI.
Išvertė Sandra Siaurodinė