Hjelp!
- Tid? - To minutter, 43 sekunder.
Faen!
Hjelp!
Herre Jesus.
Den er åpen!
- Er du sprø? - Han får ikke slippe unna igjen.
- Du aner ikke hvordan det er... - Jeg har ingenting igjen her.
- Tror du Leighton kommer etter oss? - Ja.
Tror du verdenen din er bak en av disse dørene?
I teorien.
- Hvordan skal vi finne den? - Aner ikke.
Jeg har telt, og vi har gått forbi 220 dører.
- Og det er 3,5 meter mellom dem. - Så vi har allerede gått 800 meter.
Ja. Kanskje vi er i et slags liminalt rom.
Altså ikke virkelig?
Nei, det er virkelig. Svært virkelig.
Det er noe sinnet manifesterer i et forsøk på å forklare
noe hjernen ikke er utviklet til å forstå.
- Superposisjon. - Nettopp.
Jeg tror korridoren er et tverrsnitt av mulige virkeligheter.
Vi kommer oss vekk.
Ser hva vi kan finne ut.
Så vi blir vanskeligere å finne.
Få se på den.
Hei.
Hva faen?
Aske.
Å, herregud.
Hva har skjedd her?
Vet ikke.
Å, faen.
Kom igjen.
Å, gud.
Gikk det bra?
Hva faen? Å, faen.
BASERT PÅ ROMANEN AV BLAKE CROUCH
Denne bilen er ganske kjip.
Ja, den er på ingen måte fantastisk.
Kanskje vi må gjøre noe med det.
- Ikke brems. Nei, gi gass. - Sikker?
Ja, ja. Du rekker det.
Pent. Pent.
- Hva? - Ingenting.
Du sier alltid at jeg skal bremse før et kryss.
Det var mye gult i det røde.
Hvordan er det å være 16?
Jeg vet ikke. Samme som i går.
Det kommer vel til å føles virkelig når jeg får førerkort.
Ja. Vi må feire.
Hva skal vi i kveld?
Sikkert bare det vanlige.
Bare helt enkelt.
Nå skal du høre på meg.
Dette er fremdeles din dag.
Takk.
Det er 50.
Eller 48 nå, da.
GPS-en funker.
Så da går satellittene fremdeles i bane.
Jeg tror vi er der Velocity ligger i min verden.
Så kubens koordinater endres ikke.
Det er logisk. Verden rundt endres.
Ja.
Kom igjen.
Hva ser du etter?
En eller annen styringsmekanisme.
Det er bare et dørhåndtak her. Det er bare en kube.
Dette? Hva mener du med at det bare er en kube?
- Hvordan funker den? - Det vet du bedre enn meg.
- Det var du som bygde den. - Beklager.
Du fikk han som bare er fysikklærer.
Sprøytepistolen er klar.
Det blir ikke like ille som sist.
Kroppen venner seg til det.
Går det bra?
Hvor fører den?
Hvis vi bare fortsetter å gå, hvor ender vi da?
Multiverset er uendelig.
Det er antakelig ingen ende.
Jason!
Amanda! Amanda!
Jason!
Dagens time.
Takk. Den trenger vi ikke.
Greit, folkens. Finn frem notatbøkene.
I dag skal vi ha prøve.
Riv ut en side fra notatboken, skriv navnet deres øverst,
og tallene 1-10 i margen.
Ja.
Ingen har notatbøker. Jeg har bare laptopen.
Hva har du på skjermen nå?
Hva har han på skjermen?
YouTube.
Du stryker.
Seriøst?
Jeg har også bare laptop.
Hva ser du på?
Du styrker.
Alle som bare har laptop eller nettbrett, stryker også.
Vet dere hva? Vent.
Lykke til.
Vent! Hvor skal du... Dr. Dessen?
Jason.
Assistenten din sier du knuste en flaske i timen før du stormet ut.
Jeg stormet ikke ut. Jeg gikk.
Hva faen er dette for noe?
Jeg dør en langsom død der inne, så jeg slutter.
Det kan du ikke.
Jo, det kan jeg.
Jeg kan faktisk gjøre akkurat hva jeg vil.
De samme koordinatene?
Ja.
OK.
Så nå vet vi at koplingen mellom dørene
og disse verdenene holder under en bestemt periode av stoffets virkning.
Atmosfæren var borte.
Dette kan ikke være virkelig.
Amanda. Amanda. Hei.
Hei!
Amanda! Hei!
Stopp!
Amanda!
Den må ha en slutt.
Jeg sa jo at det ikke fins noen slutt!
Hvorfor ser vi så mange ødelagte verdener?
Fordi det er et multivers,
og alt som kan skje, kommer til å skje.
Nede i korridoren der et sted er det en versjon av deg og meg
som ikke klarte seg i kuben da du hjalp meg ut.
Uendelige muligheter.
Uendelige.
Dosen slutter snart å virke.
Ja. Vi må begynne å løse ett og ett problem.
Vi trenger mat og vann.
Så vi må bare begynne å åpne dører
og håpe noe ser ut som hjemme.
Jeg tror vi klarte det.
Kan du få oss ut?
Vet ikke. Jeg kan prøve.
- Jason, stopp! - Vent, Leighton.
Hun var ikke med på dette.
Jaså?
- Jeg tvang henne. - Tvang han deg?
For jeg har kjent deg lenge, og du lar deg aldri tvinge til noe.
Du får ikke skade flere, Leighton.
Amanda.
Jeg er ferdig.
Leighton.
Vi må ut.
Vel, i så fall...
Nei!
Kom.
Amanda.
Det gikk bra.
Du er trygg. Det var ikke deg.
Det var meg for tre timer siden.
Amanda, det var en annen Amanda, en annen Jason.
De kom seg ikke ut før flere timer etter oss.
Vi må prøve videre.
- Det er ingen logikk i det. - Det må det være.
Vi ser det bare ikke.
Og din Jason hadde ingen tanker om hvordan dette kunne styres?
Nei. Hvis han visste noe, sa han ingenting.
- Faen heller. - Amanda!
Amanda!
Hei!
Amanda!
Hvor skal du?
Stopp!
Jeg kan ikke være der inne ett sekund til!
Vi fryser i hjel!
Vi må tilbake!
Jeg ser ingenting.
Kom igjen. Vi må finne ly. Kom!
Kom igjen.
Hold ut.
Hold deg våken.
Vi skal få deg varm.
Greit.
OK.
Greit.
Straks tilbake.
Hallo?
Noen her?
Å, faen.
Jason!
Faen!
Vær så snill.
Jeg vet ikke hvor...
Er det deg, Jay?
Åssen går det?
Ikke se på rotet. Jeg er fremdeles litt bakfull.
- Hei. Se på deg, da. - Hei.
Ja.
Meldingen fra deg overrasket meg.
Kjøper du at jeg savnet min gamle studiekamerat?
Nei.
En støyt?
- Hvorfor ikke? - Ja.
- Klarer du å venne deg til dette? - Som oftest ser jeg det ikke engang.
Skål, sjef.
- Skål. - Ja.
Triste nyheter om bestefaren din.
Takk.
Hvordan går familiebedriften?
Det må du spørre faren min om.
- Velocity har alltid vært hans baby. - Så dere er fremdeles uvenner?
Ja. Har ikke snakket med den kødden på fem år.
Men du klarer deg ganske bra.
Arven har tatt seg av det.
- Ja. - Leighton.
Det er godt å se deg.
Ja?
Godt å se deg også, kompis.
Hva faen gjør du her?
Jeg sluttet som lærer. Jeg vil tilbake til det jeg begynte med.
Det vil vi alle.
Hva betyr det for deg?
Mer tid med familien, for det første.
Ja. Det er bra.
Bra.
Bra, bra. Ser du noe til Ryan Holder?
- Litt. - Ja?
Han har et bra år. Ja, han dukket opp her for tre måneder siden.
På jakt etter penger til et nytt selskap.
Så jeg sier det bare rett ut.
Det du jobber med, er sikkert flott.
Hvis du vil omgås, prate, er jeg med.
Men jeg investerer ikke i noe nå.
Særlig ikke hos venner. Det blir ugreit.
Greit?
Det var vel derfor du kom?
Du skal starte for deg selv.
Hva har du på planen i dag?
Ingenting. Jeg har ingen planer resten av livet.
Jeg vil vise deg noe.
Å, faen.
Ta det rolig.
Jeg har ingen planer om å drepe deg.
Eller?
Morsomt.
Jeg har allerede forklart at jeg ikke vil investere...
Oi, oi. Hallo. Hva er dette?
Et helt spesielt psykoaktivt medikament.
La meg få se.
Psykoaktivt.
Ja. Hva gjør det?
Én måte å finne ut det på.
Ja vel. Salud.
Vi stikker. Vi har dårlig tid.
Rolig nå.
Hva faen er dette?
Det er stoffet. Den første gangen er heftig.
- Ja? - Ja.
Hei.
Er det det?
Ja, det er en del av det.
- Ja. - Greit. Kom.
Hva faen er det der?
Det er kuben min.
Har du bygd den?
Det er litt mer komplisert.
Og hva gjør den?
Det er lettere om jeg viser deg.
Du kødder nå, ikke sant?
Nei.
Kom inn.
Her.
Takk.
Kuben er borte.
Begravd i snøstormen.
Jeg lærte opp kubepilotene til ikke å få hetta. Beholde kontrollen.
Jeg har ikke klart noe av det.
Unnskyld.
Da jeg var liten, var vi på ski i Argentina hver vinter.
Pappa elsket det.
De hadde noen helt syke snøstormer.
Han var ute og kjørte, og snøen føyket så voldsomt...
...at man måtte stoppe.
Sitte i den kalde bilen.
Det var som om hele verden var borte.
Kan det hende du tenkte på akkurat det der i går? I korridoren?
Hva da?
Å sitte fast i snøværet.
Ja. Ja.
Jeg følte meg fanget og hjelpeløs, akkurat som i uværet.
Når tenkte du på det?
Rett før vi gikk gjennom døren og ut i denne verdenen.
Hvordan det?
Vi vet at dørene i korridoren
er porter til et uendelig antall parallelle univers som virker tilfeldige.
Uten sammenheng og umulige å kontrollere.
Hva om tankene våre definerer disse sammenhengene?
Og de slett ikke er tilfeldige?
De er...
- At vi velger disse verdenene. - Jeg har ikke valgt denne verdenen.
Nei, ikke bevisst, men...
Hva om disse verdenene viser vår følelsesmessige tilstand
idet vi åpner døren?
Jason.
I går snakket du om multiverset.
At alt som kan skje, vil skje.
At et sted var det versjoner av oss som aldri kom seg inn i kuben.
- Så åpnet du døren på Velocity... - Og vi ser akkurat det scenarioet.
Jeg har hele tiden tenkt: "Hvordan kontrollerer vi kuben?"
Det er vi som styrer alt.
Kanskje. Og hvis det er tilfelle, kan vi reise hvor vi vil.
Vi kan reise hjem.
OK. En tom kube?
Den geniale ideen er lagringsplass.
Er du lykkelig?
Dette blir for rart for meg...
Stopp, og hør på meg.
Jeg skal vise deg noe ikke engang verdens milliardærer har tilgang til.
Jaså? Hva da?
Veien du ikke valgte.
Hei. Få opp døren, ellers slår jeg deg helseløs.
Ja.
Hei.
Hallusinerer jeg?
Ikke akkurat, nei.
Leighton, nå må du høre på meg.
- Hvor fører disse dørene? - Leighton. Leighton.
- Hei. Vent, vent. - Rolig.
- Slutt. - Rolig.
Hør her. Hvis du tenker feil tanker her inne,
kan vi dø begge to.
Jeg mener ikke å skremme deg, men det er veldig viktig.
OK.
Jeg har en viss kontroll på hva som er på den andre siden av døren.
Men det du tenker, kan også påvirke det.
- Hva faen er det du snakker om? - Jeg forvirrer deg. Bare...
Mediterer du?
Jeg har prøvd. Jeg var helt elendig. Klarte ikke å slutte å tenke.
OK. Å tømme tankene over lengre tid kan kreve flere år med trening.
Heldigvis skal du bare tømme hodet i fem sekunder.
OK. Hva gjør jeg?
Bare konsentrer deg om å puste dypt inn
og sakte ut igjen.
Og lukk øynene.
Fortsett å puste.
Inn. To, tre.
Ut. To, tre. Konsentrer deg om pusten.
Inn.
Kuben skal være der borte.
Er du klar?
Takk.
Greit. Da leter vi.
La meg gjøre et nytt søk.
Faen ta.
GPS-en funker ikke.
Kanskje den er for kald?
Vi finner den ikke uten den.
Det må vi. Vi dør her.
Kom igjen.
Snu deg.
Hva er det?
Kuben står på samme geografiske punkt i alle verdenene, ikke sant?
Uansett hvordan verden rundt endres, er GPS-koordinatene alltid de samme.
Ser du Sears Tower?
Det er sør.
Og så ser du på kompasset.
Nålen burde pekt den veien. Mot nord.
Den magnetiske nordpolen. Men den peker den veien.
Kubens magnetiske felt presser nålen bort.
Vi er nærme.
Denne veien.
- Ser du det? - Ja.
Ja!
I helsike!
Klar?
Hvor er pappa?
Vet ikke.
Jeg har ringt og sendt meldinger. Skal vi vente?
Nei da. Det blir mørkt. Vi drar.
Takk for at du ikke lot meg fryse i hjel der ute.
Så da er vi skuls?
Ikke faen.
Vi må ikke glemme at alt dette er din skyld.
Å ja. Det må vi ikke glemme.
Jeg kom nettopp på...
...at sønnen min har bursdag.
Hvor gammel blir han?
Seksten.
Så leit at du går glipp av det.
Fortell historien.
Ja.
På første ultralydundersøkelse...
...hørte vi to hjerter som slo.
Vi gikk fra lykkerus...
...til ren skrekk.
Og til slutt lykkerus.
Vi var egentlig ikke klare for å bli foreldre.
Ingen er vel det.
Det er bare noe du blir kastet ut i.
Det største dypet.
På neste besøk sa legen at ett hjerte slo som normalt.
Abnormiteter.
Litt av et ord.
Han kjempet.
Han var den første som ble født.
Så tapper.
Så fylt av lys.
Det var operasjonene han ikke... han ikke tålte.
Han overlevde ikke den tredje.
Så trist.
Helt fra begynnelsen var dere uatskillelige.
Når jeg tenker på ham...
...er han alltid sammen med deg.
De siste månedene på sykehuset, ville Charlie bare være der.
Er det fremdeles tungt for ham?
Ja. Men han snakker ikke om det.
Vi plantet et tre,
og vi blandet noe av asken hans i jorden.
Og hvert år på bursdagen...
...sitter vi hos ham når det mørkner.
Men nå er jeg ikke der.
Han var i live.
Levde. Pustet.
Ja, jeg vet det.
Det er mye å ta inn.
Det var det vakreste jeg noen gang har sett.
Jason, det vakreste jeg har sett.
Det...
Du kunne vist dette til hvem som helst. Og fått alt du ville. Hvorfor meg?
Jeg kan ikke stole på hvem som helst.
- Men jeg vet jeg kan stole på deg. - Du kjenner meg jo ikke!
Ikke egentlig!
I den verdenen jeg kommer fra,
døde foreldrene dine.
Bestefaren din oppdro deg,
og han lot deg få Velocity Labs rett etter college.
Og etter at jeg fikk Pavia-prisen, kom du til meg
og spurte om jeg hadde noen ideer du kunne investere i.
Og det hadde jeg.
Og du og jeg jobbet sammen i ti år.
Vi bygde originalversjonen av denne kuben.
Akkurat her.
Men det var en hangar.
De testet jetmotorer.
Ja.
Så vi var nære venner?
Ja.
Du... Han var en av mine beste venner.
Jeg stolte på den versjonen.
Jeg visste akkurat hva han kunne få til.
Derfor stoler jeg på deg.
Så du er ikke fra denne verdenen?
Hvorfor er du her?
For å reparere noe jeg ødela.
Så spørsmålet er om du ville forlate denne verdenen om du kunne.
Begynne på nytt et annet sted.
- Uten å nøle. - Hva ville du gjort for en sånn sjanse?
- Hva jeg ville gitt? - Ja.
Alt.
Vel...
Der har vi det.
Oi.
Hva?
Ansiktsuttrykket ditt nå nettopp.
Der.
Du myste og stirret tomt fremfor deg.
Du gjorde bestandig sånn.
Helt sprøtt.
Minner jeg om ham?
Ja.
På veldig mange måter.
Var han lykkelig?
Kom igjen.
Kom igjen. Bare si det. Vi er jo stort sett samme person.
Var han det?
Nei.
Jeg vil ikke si han var lykkelig. Det eneste han gjorde, var å jobbe.
Han hadde en hardhet over seg.
Den mest målbevisste jeg noen gang har kjent.
Du vet vel at han gjorde dette mot meg?
Hva mener du?
Han brukte kuben for å finne min verden.
Han bortførte meg.
Tok meg med til denne verdenen.
- Det var ham. - Hvorfor ville han gjort noe sånt?
Vet ikke. Det er du som har bodd sammen med ham.
Anger.
Hvis han ville ha livet mitt...
...kunne han bare drept meg.
Nei.
Hvorfor gjorde han alt dette for å få meg over i sin verden?
Han er ikke noe monster. Han ville aldri gjort det.
Hvis han har gjort dette, ville han hatt en forklaring.
I din verden er du lærer, ikke sant?
Ja.
Er du rik?
Nei.
Min Jason sa antakelig til seg selv
at han ga deg ditt livs sjanse.
En sjanse til å ta veien du aldri valgte.
For dere begge.
Men hvorfor livet mitt?
Av alle milliarder Jason-er, hvorfor meg?
Hva hadde du som han manglet?
Daniela og Charlie.
Nei.
- Ikke kjeft. De blir flotte. - Du gjør det feil.
- Du må bare late som du kan. - OK. Noe sånt.
Tror du pappa har noe han sliter med?
Hva mener du?
Jeg vet ikke. Han virker bare litt ute av lage.
Skjønner du?
Hei, familien.
Så godt det lukter.
Ja, vi lager spagetti og kjøttboller.
Livretten til Max.
Du kom for sent til å sitte ved treet.
Ja, jeg vet det. Jeg er så lei for det.
Men jeg var opptatt med et topphemmelig oppdrag.
Et bursdagsrelatert oppdrag.
Kanskje vi kan gå ut til treet igjen.
Hvis du vil.
Ja, selvsagt. Om en liten stund.
Hva har du bak der?
Takk.
Til deg.
Og til oss.
For i dag...
...er det en veldig stor dag for denne familien.
Skal du ikke åpne?
Hva?
Gratulerer med dagen, kompis.
Fra mamma og meg.
Seriøst?
Den står utenfor.
Å, fy faen!
Jason, hva faen?
Jeg sa opp jobben i dag.
Hva?
Jeg sto der oppe og så ut over klassen,
og det var én tanke som gnagde i hjernen min.
At jeg er skapt til noe mer.
Uten å snakke med meg?
Ja, jeg vet det. Beklager. Men jeg klarte bare ikke mer.
Men vi klarer oss ikke på min lønn, og vi kan ikke kjøpe noen bil.
Jeg syns du skal si opp og begynne å male igjen.
Og hvordan skal vi klare det?
Før Charlie ble født jobbet jeg med noe.
Den lille kuben, vet du.
Ja?
Den var viktig for meg,
men jeg sluttet fordi jeg ville stille opp for dere.
Jeg har funnet en investor.
Hei!
Takk, pappa.
Takk.
Kan vi kjøre en runde?
- Ja, kom igjen. - Ja?
Klart.
Du trenger ikke å bekymre deg for penger.
- Vil du sitte foran? - Mamma, er du med?
Kommer.
TIL MINNE OM VÅR VENN OG GREENS FOREMAN, ARTURO GAMINO.
Tekst: Trine Haugen